ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12727/19                                                Головуючий у 1-й інстанції:  Мазур А.С. 
                                                                                                  Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                        Василенка Я.М.,
суддів                                                  Кузьменка В.В., Шурка О.І., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -
                                                          В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:  
- визнати противоправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб»; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з трудової книжки позивача НОМЕР_1 ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах з 05.08.1981 по 08.07.1999 ( всього 18 років 3 дні).
Наказом Національного науково-дослідного центру оборонних технологій і воєнної безпеки України по стройовій частині від 05.07.1999 № 75 підполковника, заступника начальника науково-дослідного відділу Національного науково-дослідного центру оборонних технологій і воєнної безпеки України ОСОБА_1 звільнено в запас з 08.08.1999 (у віці 34 роки) за пунктом 65 підпункт «В» (за станом здоров`я), календарна вислуга - 18 років 00 місяці 3 дні.
19.07.2018 до ГУ ПФУ в місті Києві Київським міським військовим комісаріатом за № 5190/Фа 156952 направлено подання з документами для призначення пенсії (календарна вислуга років станом на дату звільнення зі служби 08.08.1999 - 18 років 03 дні). Серед документів наданих для розгляду наявна також заява позивача від 19.07.2018 до ГУ ПФУ в місті Києві про призначення пенсії за вислугу років.
За результатом розгляду документів для призначення пенсії за вислугу років відповідачем було прийняте рішення від 06.09.2018 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, з підстави відсутності у позивача календарної вислуги для призначення пенсії за вислугу років. (на день звільнення зі служби 08.08.1999 позивач мав 18 років календарної вислуги).
Вказане рішення позивачем не оскаржувалося, що підтверджується матеріалами пенсійної справи позивача № 2601038461.
19.06.2019 позивач звернувся до відповідача з адвокатським запитом за № 68286.
Вказаний запит, у справі відсутній, однак, дана обставина підтверджується копією листа ГУ ПФУ в м. Києві від 25.06.2019 № 138368/02, яким надано відповідь на нього.
Листом відповідача від 25.06.2019 № 138368/02 позивачу надане роз`яснення, а саме п. «б» ст. 12   Закону України № 2262-ХІІ: пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", статті 1-2  цього Закону, в разі досягнення ними на день служби 45-річного віку при наявності у них страхового стажу 25 років і більше. Оскільки на день звільнення зі служби позивач не досяг 45-річного віку та не мав 25 років страхового стажу, підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії за вислугу років.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом. 
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» відсутня. При цьому, відповідач як суб`єкт владних повноважень довів перед судом правомірність своїх дій, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та підлягає скасуванню, з огляду на те, що вислуга позивача на час звільнення в запас станом на  08.08.1999 становила 33 роки. Разом із тим, апелянт зазначає, що редакція пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави права на пенсію за вислугу років, а тому позивач має право на пенсію за вислугу років. 
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.
У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.
Так, відповідно до пункту «б» зазначеної статті (в редакції, що діяла на час звільнення позивача зі служби, 05.07.1999) право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугу років, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Водночас, даний пункт в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 04.07.2002 № 51-IV, яка діяла з 31.07.2002 по 28.04.2006, передбачав, що право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» від 04.04.2006 № 3591-IV внесено зміни до Закону, зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями.
Статтю 12 також викладено в іншій редакції, а пункт «б» цієї статті (в редакції на час досягнення позивачем 45-річного віку) передбачав, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Так само, пункт «б» статті 12 Закону (в редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії) передбачає, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій.
Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.02.2015 у справі № 21-630а14, від 01.07.2014 у справі № 21-244а14 та Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 539/3872/14-а.
Колегією суддів було встановлено, що позивач не досяг 45-річного віку та не мав загального трудового стажу 25 календарних років і більше ні на час звільнення із ЗСУ в 1999 році, ні в період з 31.07.2002 по 28.04.2006, коли пункт «б» статті 12 Закону передбачав, що військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше настання 45-ти річного віку, а при досягненні ним такого віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.
Також, згідно розрахунку вислугу років для призначення пенсії, позивач не мав трудового стажу 25 календарних років і більше і на момент виповнення йому в 2009 році 45-ти років.
Доводи апелянта про те, що вислуга позивача на час звільнення в запас станом на  08.08.1999 становила 33 роки, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки вони спростовуються записами в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 , відповідно до яких ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах з 05.08.1981 по 08.07.1999 ( всього 18 років 3 дні).
Отже, висновок суду першої інстанції щодо правомірності відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії за вислугу років на підставі направлених Київським міським військовим комісаріатом документів є правильним, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.
Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2020 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                    Василенко Я.М.
                           
Судді:                                                                                                    Кузьменко В.В.

                                                                                                             Шурко О.І.