Дата документу 11.11.2020 Справа № 330/1379/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №330/1379/18                 Головуючий у 1 інстанції Ковальчук О.А.
Провадження № 22-ц/807/201/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
11 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Якиміського районного суду Запорізької області від 17 липня 2019 року у справі за позовом керівника Мелітопольської місцевої прокуратури в інтересах держави до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування п.п.1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 року № 27 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва», визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року керівник Мелітопольської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування п.п.1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 року № 27 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва», визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку.
В обґрунтування позову зазначено, що Мелітопольською місцевою прокуратурою Запорізької області у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 року під №42016080000000410 за ч.2 ст. 364 КК України, встановлені порушення вимог чинного законодавства при прийнятті Кирилівською селищною радою рішень із земельних питань.
08 квітня 2002 року Запорізькою обласною державною адміністрацією листом №08-20/585 року надано ПП ОСОБА_3 дозвіл на підготовку матеріалів погодження місця розташування бази відпочинку на косі Федотова на землях запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району в довгострокову оренду на 49 років.На підставі вказаного дозволу на замовлення ПП ОСОБА_3 розроблено проект відведення земельної ділянки для розміщення бази відпочинку. Згідно з вихідною земельно-кадастровою інформацією вказаного проекту, відведення земельної ділянки в оренду площею 0, 51 га запроектовано за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення зі зміною цільового призначення на - землі рекреаційного призначення. Вказаним проектом відведення передбачено відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва у зв`язку з вилученням сільськогосподарських угідь для несільськогосподарських потреб. Зазначений проект отримав позитивний висновок державної землевпорядної експертизи від 21.02.2003 року № 215.Пунктом 1.5 розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації № 73 від 27.02.2003 року «Про відведення земель» надано в довгострокову оренду ПП ОСОБА_3 землі запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району площею 0, 51 га пасовищ на 49 років для розміщення бази відпочинку на косі Федотова. Пунктом 3 вказаного розпорядження доручено Якимівській районній державній адміністрації укласти з ПП ОСОБА_3 договір оренди землі.
20 червня 2003 року між Якимівською районною державною адміністрацією та ПП Кемкін О.Ю. укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0, 51 га пасовищ. Земельну ділянку передано в оренду під розташування бази відпочинку. Договір посвідчено державним нотаріусом Якимівської державної нотаріальної контори Тимченко Є.С. та зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 року за № 19.Рішенням Запорізької обласної ради від 29.09.2004 в межі смт. Кирилівка включено село Азовське загальною площею 288, 7 га, село Степок загальною площею 8, 3 та 1078, 38 га земель та затверджено межі смт. Кирилівка загальною площею 1654, 28 га.
У зв`язку з цим, 04.07.2007 року до вказаного договору оренди від 20.06.2003 укладено додаткову угоду, яку з боку орендодавця підписано Кирилівською селищною радою. У послідуючому, рішенням сесії Кирилівської селищної ради № 23 від 28.12.2009 надано ПП ОСОБА_3 згоду на зміну функціонального використання означеної земельної ділянки з «бази відпочинку» на «дачне будівництво» без зміни її цільового призначення.
Таким чином, земельну ділянку площею 0, 51 га, яку надано в оренду ПП ОСОБА_3 на підставі договору оренди від 20.06.2003 року, який зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 року за № 19 віднесено до земель рекреації на підставі вказаного проекту відведення земельної ділянки ПП ОСОБА_3 для розміщення бази відпочинку. Переведення земель із пасовищ до земель рекреації передбачено зазначеним проектом відведення. Вказане підтверджується також інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 14.03.2018 № 0-8-0.36-690/115-18.
Пунктом 1.1 п. 1 рішення сесії Кирилівської селищної ради № 15 від 25.02.2010 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для дачного будівництва» надано згоду ОСОБА_3 на передачу у власність земельної ділянки для дачного будівництва. Передача вказаної ділянки здійснюється на підставі відповідних заяв громадян та за рахунок земельної ділянки площею 0, 51 га, яка була надана в оренду ПП ОСОБА_3 на підставі договору оренди від 20.06.2003 року. З урахуванням вказаного вище рішення сесії Кирилівської селищної ради, п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 №27 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області 03.08.2010 ОСОБА_2 видано державний акт ЯК №900395 на право власності на земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №011026400374.
У послідуючому 23.02.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:002:0102 відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .Вказаний договір 23.02.2016 посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В.В. та зареєстровано у реєстрі за № 416. Відповідно до п. 2 вказаного договору земельна ділянка з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102 відноситься до категорії земель - землі рекреаційного призначення, вид використання - для індивідуального дачного будівництва. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.07.2018 власником земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:002:0102 на цей час є ОСОБА_1 .
Вважає, що рішення Кирилівської селищної ради в частині затвердження технічної документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 , прийнято з порушеннями вимог законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Відповідно і подальше відчуження земельної ділянки, отриманої у власність з порушенням вимог законодавства, є незаконним з наступних підстав.
Відповідно до інформації Кирилівської селищної ради від 19.03.2018 № 428 проект землеустрою із виготовлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт. Кирилівка на цей час знаходиться на погодженні в Міністерстві екології та природних ресурсів України, тобто на час прийняття спірного рішення сесії не був погоджений. Відповідно до схеми прив`язки земельної ділянки до берегової лінії Азовського моря, яка виконана КП «Градпроект», спірна земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_2 , розташована на відстані 205 метрів від урізу води Азовського моря.
Вказане беззаперечно свідчать про те, що спірна земельна ділянка входить до меж прибережної захисної смуги Азовського моря та щодо неї встановлені і діють спеціальні обмеження. Надання у власність ОСОБА_2 спірної ділянки для індивідуального дачного будівництва у цій місцевості суперечить вимогам земельного та водного законодавства. Разом з тим, технічну документацію ОСОБА_2 щодо відведення земельної ділянки для дачного будівництва погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства. Відповідно до експлікації земельних угідь, яка є складовою частиною технічної документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки код цільового використання земельної ділянки відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі, який затверджений листом Державного комітету України по земельних ресурсах № 14-1-7/1205 від 24.04.1998 визначено «1.8» під яким визначено землі для індивідуального житлового гаражного і дачного будівництва.
Згідно з положеннями ст.ст. 19, 20, 51 ЗК України спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення. Зазначене підтверджується відповідною інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 24.01.2018 № 0-8-0.36-100/115-18.
При прийнятті Кирилівською селищною радою рішення про надання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва допущено також порушення законодавства у сфері містобудування.
Відповідно до проектних рішень генерального плану розвитку смт. Кирилівка будівництво нових дачних районів в межах смт. Кирилівка не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктів, також передбачена пунктом 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень».
У межах вказаної зони, згідно пункту 10.17 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища №44 від 17.04.1992, та пункту 7 Постанови Ради Міністрів УРСР №238 від 1986 року «Про підвищення ефективності робіт по захисту берегів Чорного і Азовського морів від руйнування» у трикілометровій зоні узбережжя Азовського і Чорного морів забороняється будівництво індивідуальних будинків.
У свою чергу, будівельні норми відповідно до ст. 1 Закону України «Про будівельні норми» є обов`язковими у сфері будівництва, містобудування та архітектури.
Отже, індивідуальне дачне будівництво в трикілометровій зоні узбережжя Азовського моря суперечить вищевказаній містобудівній документації та чинному містобудівному законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам.
Таким чином, надання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, розташованої у межах прибережної захисної смуги Азовського моря, у власність для індивідуального дачного будівництва суперечить вимогам земельного, водного законодавства та містобудівній документації.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.07.2018 № 130751003 на земельній ділянці з кадастровим номером 2330355400:11:002:0102 відсутні об`єкти нерухомості, у т.ч. які належать ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Відповідно до листа Кирилівської селищної ради від 25.01.2018 об`єкти нерухомого майна на вказаній спірній земельній ділянці відсутні, будівельні роботи не проводяться.
З огляду на викладене, п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 суперечать законодавству, порушують інтереси держави, що згідно зі ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання його незаконним в судовому порядку.
Також, підлягає визнанню недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 2320355400:11:002:0102 площею 0,0200 га серії ЯК №900395, виданий ОСОБА_2 03.08.2010, який є правовстановлюючим документом та виданий на підставі оскаржуваного розпорядження органу місцевого самоврядування і лише посвідчує виникнення права власності.
Вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності розпорядження органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано оспорюваний державний акт.
Діючи від імені територіальної громади с. Кирилівка, Кирилівська сільська рада, приймаючи рішення щодо передачі у власність спірної земельної ділянки, в порушення вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» діяла не в інтересах відповідної територіальної громади, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом.
Реалізуючи право власності територіальної громади орган місцевого самоврядування діяв не у спосіб, передбачений чинним законодавством України, тож належного волевиявлення власника на передачу земельної ділянки не було, що зумовлює застосування положення ч. 1 ст. 388 ЦК України про витребування спірної земельної ділянки.
Отже, вибуття спірної земельної ділянки відбулось без волі власника - територіальної громади смт. Кирилівка. Тому належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від нинішнього власника ОСОБА_1 у власність належного власника - територіальної громади смт. Кирилівка (на цей час Кирилівської селищної об`єднаної територіальної громади) в особі Кирилівської селищної ради.
Крім того, ОСОБА_2 07.04.2010 до Кирилівської селищної ради подано заяву про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі йому у власність спірної земельної ділянки, що підтверджує його обізнаність щодо факту надання йому землі, яка розташована у межах прибережної захисної смуги Азовського моря.
Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити строк позовної давності для звернення з даним позовом. Обґрунтовуючи тим, що місцевій прокуратурі про наявність порушень вимог земельного законодавства при прийнятті спірного рішення сесії Кирилівської селищної радою стало відомо у 2017 році у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 під №42016080000000410 за ч.2 ст. 364 КК України.
Визнати незаконним та скасування п.п.1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 року № 27 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва», яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва, розташовану в АДРЕСА_1 . 
Визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №900395 площею 0,0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, виданий ОСОБА_2 , про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №011026400374.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у власність територіальної громади смт. Кирилівка Якимівського району в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області земельну ділянку площею 0,0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, що розташована по АДРЕСА_1 . Крім того стягнути з кожного відповідача 1762 гривні.
Позивач просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити строк позовної давності для звернення з даним позовом. 
Рішенням Якиміського районного суду Запорізької області від 17 липня 2019 року позов задоволено.
Поновлено строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.
Визнано незаконними та скасовано п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва», яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва, розташовану в АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №900395 площею 0,0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, виданий ОСОБА_2 , про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №011026400374.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у власність територіальної громади смт. Кирилівка Якимівського району в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області земельну ділянку площею 0,0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, що розташована по АДРЕСА_1 .
Стягнуто з Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області на користь прокуратури Запорізької області кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1762 грн..
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури Запорізької області в особі Мелітопольської місцевої прокуратури кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1762 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області в особі Мелітопольської місцевої прокуратури кошти, витрачені у 2018 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 1762 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не встановив порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, що мого б бути окремою підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок. 
Прокурором не доведено здійснення захисту неналежним чином суб`єктом владних повноважень, уповноваженого представляти інтереси держави у даних правовідносинах, чи відсутність такого органу, а також здійснення такого захисту цим органом неналежним чином.
Крім того, судом першої інстанції не з`ясовано хто є розпорядником спірної земельної ділянки та безпідставно поновлено строк звернення до суду з вказаним позовом.
Керівником Мелітопольської місцевої прокуратури надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін 
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 суперечать законодавству, порушують інтереси держави, що згідно зі ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання його незаконним в судовому порядку.
Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Запорізькою обласною державною адміністрацією листом №08-20/585 від 08.04.2002 року надано ПП ОСОБА_3 дозвіл на підготовку матеріалів погодження місця розташування бази відпочинку на косі Федотова на землях запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району в довгострокову оренду на 49 років (т. 1, а.с.274). 
На підставі вказаного дозволу на замовлення ПП ОСОБА_3 розроблено проект відведення земельної ділянки для розміщення бази відпочинку (т. 1, а.с.235-245). 
Згідно з вихідною земельно-кадастровою інформацією вказаного проекту, відведення земельної ділянки в оренду площею 0, 51 га запроектовано за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення зі зміною цільового призначення на - землі рекреаційного призначення (т. 1, а.с.246). 
Вказаним проектом відведення передбачено відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва у зв`язку з вилученням сільськогосподарських угідь для несільськогосподарських потреб. Зазначений проект отримав позитивний висновок державної землевпорядної експертизи від 21.02.2003 року № 215.
Пунктом 1.5 розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації № 73 від 27.02.2003 року «Про відведення земель» надано в довгострокову оренду ПП ОСОБА_3 землі запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району площею 0, 51 га пасовищ на 49 років для розміщення бази відпочинку на косі Федотова. Пунктом 3 вказаного розпорядження доручено Якимівській районній державній адміністрації укласти з ПП ОСОБА_3 договір оренди землі (т. 1, а.с.67-68).
20 червня 2003 року між Якимівською районною державною адміністрацією та ПП ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0, 51 га пасовищ. Земельну ділянку передано в оренду під розташування бази відпочинку. Договір посвідчено державним нотаріусом Якимівської державної нотаріальної контори Тимченко Є.С. та зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 року за № 19 (т. 1, а.с.40-41). 
Рішенням Запорізької обласної ради від 29.09.2004 в межі смт. Кирилівка включено село Азовське загальною площею 288, 7 га, село Степок загальною площею 8, 3 та 1078, 38 га земель та затверджено межі смт. Кирилівка загальною площею 1654, 28 га (т. 2 а.с.5).
04 липня 2007 року до вказаного договору оренди від 20.06.2003 укладено додаткову угоду, яку з боку орендодавця підписано Кирилівською селищною радою. 
Рішенням сесії Кирилівської селищної ради № 23 від 28.12.2009 надано ПП ОСОБА_3 згоду на зміну функціонального використання означеної земельної ділянки з «бази відпочинку» на «дачне будівництво» без зміни її цільового призначення (т. 1, а.с.78).
Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що земельну ділянку площею 0, 51 га, яку надано в оренду ПП ОСОБА_3 на підставі договору оренди від 20.06.2003 року, який зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 року за № 19 віднесено до земель рекреації на підставі вказаного проекту відведення земельної ділянки ПП ОСОБА_3 для розміщення бази відпочинку. 
Переведення земель із пасовищ до земель рекреації передбачено зазначеним проектом відведення (т. 1, а.с.66-67). 
Відповідно до п. 1.1 п. 1 рішення сесії Кирилівської селищної ради № 15 від 25.02.2010 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для дачного будівництва» надано згоду ОСОБА_3 на передачу у власність земельної ділянки для дачного будівництва (т. 1 а.с.79). 
Передача вказаної ділянки здійснюється на підставі відповідних заяв громадян та за рахунок земельної ділянки площею 0, 51 га, яка була надана в оренду ПП ОСОБА_3 на підставі договору оренди від 20.06.2003 року (т. 1, а.с.40). 
На підставі рішення сесії Кирилівської селищної ради, п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 №27 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.80).
Відділом Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області, на підставі вказаного рішення, 03.08.2010 ОСОБА_2 видано державний акт ЯК №900395 на право власності на земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102.
Вищевказані обставини сторонами не оспорюють ся.
З матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:002:0102.
Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В.В. 23 лютого 2016 та зареєстровано у реєстрі за № 416. 
Пунктом 2 вказаного договору визначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102 відноситься до категорії земель - землі рекреаційного призначення, вид використання - для індивідуального дачного будівництва.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.07.2018 власником земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:002:0102 на цей час є ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що рішення Кирилівської селищної ради, в частині затвердження технічної документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 , прийнято з порушеннями вимог законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подальше відчуження земельної ділянки, отриманої у власність з порушенням вимог законодавства, є незаконним з огляду на наступне.
Так, судом встанволено та матеріалами справи підтверджено, що вказана земельна, яка надана у власність ОСОБА_2 , розташована на відстані 205 метрів від урізу води Азовського моря.
Відповідно до відомостей, що містяться в листі начальника відділу у Якимівському районі Держгеокадастру №0-8-0.36-690/115-18 від 14.03.2018 року, земельну ділянку площею №0,51га, надану в оренду ПП ОСОБА_3 для розміщення бази відпочинку на Косі Федотовій на підставі розпорядження Запорізької обласної адміністрації №73 від 27.02.2003 року. 
Встановлено, що на вказану земельну ділянку розроблений проект відведення земельної ділянки ПП ОСОБА_3 для розміщення бази відпочинку за рахунок земель запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області.
До земель рекреації зазначена ділянка віднесена відповідно до проекту відведення земельної ділянки ПП ОСОБА_3 . Переведення земель із пасовищ до земель рекреації передбачено зазначеним проектом відведення. 
Проект був розглянутий Запорізькою ОДА та наданий в оренду ПП ОСОБА_3 для розміщення бази відпочинку розпорядженням №73 від 27.02.2003 року.
На даний час проект землеустрою із встановлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт Кирилівка виготовлений та знаходиться в міністерстві екології та природних ресурсів України, для його погодження згідно чинного законодавства, що підтверджується відповіддю Кирилівського селищного голови №428 від 19.03.2018 року.
Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що межі прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на момент ухвалення рішення були не погодженими у будь-якому визначеному розмірі, а також не визначені вони селищною радою у містобудівній документації.
Зі змісту ч.ч. 12 ст. 3, ст. 4 ВК  України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та ч. 1 ст. 58 ЗК України вбачається, що до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. 
Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. 
Згідно ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).
За змістом ч.ч.2,4 ст. 59 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60, 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88, 90 ВК України.
За приписами ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
Відповідно до п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій».
Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.
Нормами ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України передбачено існування прибережних захисних смуг визначеної ширини. 
З огляду на зазначене, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що о при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. 
Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Вирішуючи питання щодо повернення земельної ділянки до територіальної громади судом не порушені положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки нею гарантується захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. 
Для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Судом вірно встановлено, що землі водного фонду закон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі об`єкта замкненої природної водойми загальною площею до 3 га.
Згідно висновку Верховного Суду України у справі № 6-1376ц16, витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності:  воно здійснюється у зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. У тій справі касаційний суд встановив, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.
Вказані висновки Велика Палата Верховного Суду підтримала в постанові від 30.05.2018р. у справі № 469/1393/16.
Таким чином, враховуючи пряму заборону наведеними вище нормами законів фізичним особам мати у власності земельні ділянки прибережних захисних смуг вздовж морі та лиманів, судом зроблено обґрунтований висновок про наявність порушення, у якому суспільний інтерес має в такому разі найвищий пріоритет та підлягає захисту у обраний позивачем спосіб.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 суперечать законодавству, порушують інтереси держави, що згідно зі ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання його незаконним в судовому порядку.
З огляду на зазначене, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативне визначеній смузі від урізу води.
Передача   у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам ст.ст.59,83,84 ЗК України.
З огляду на зазначене, фізичні та юридичні особи, в тому числі й відповідачі у справі, не могли законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки. Натомість вони набули таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень .
Згідно висновку Верховного Суду, зробленого у справі №6-1376ц16, витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності:воно здійснюється на підставі норми ст. 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.
Судом вірно встановлено, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.
У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача відповідає критерію законності.
Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння територіальної громади м. Бердянська з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.
Такий правовий висновок сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 15 травня 2018 року № 372/2180/15-ц.
Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені частиною першою статті 46 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції), відповідно до якої прокурор має процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої він діє, за винятком права укладати мирову угоду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що на позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, яка наділена повноваженнями власника чи користувача земельної ділянки з правом розпорядження нею, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Тобто як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, початок перебігу позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа (власник, володілець, користувач, розпорядник) довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор, оскільки законом не передбачено жодних виключень щодо застосування правила, передбаченого частиною першою статті 261 ЦК України. Не наведено й інших законів щодо можливості відліку позовної давності з моменту, коли прокурор дізнався про порушення прав держави.
Відповідно розпорядження Запорізької обласної державної адміністрації від 20.08.2008 р. за № 314 «Про організацію моніторингу розпоряджень голів районних державних адміністрації», копії розпоряджень( що є предметом позову) надавались до Запороізької облдержадміністрації. На підставі розпорядження голови Запорізької ОДА № 402 від 27.10.2008 р. вищевказане розпорядження № 314 від 20.08.2008 р. втратило чинність ( а.с.143-144) Пунктом 4 вищевказаних розпоряджень Головному управлінню земельних ресурсів у Запорізькій області було рекомендовано в межах повноважень організувати якісний аналіз розпоряджень голів адміністрацій.
Відповідно до повідомлення Запорізької обласної державної адміністрації їм небуло відомо про рішення, що є предметом позову (а.с. 155-156). Так, зокрема, що воно було прийнято з істотними порушеннями вимог земельного та водного господарства та з перевищенням повноважень щодо передання у власність земель прибережної захисної смуги.
З матеріалів справи встановлено, що місцевій прокуратурі про наявність порушень вимог земельного законодавства при прийнятті спірного рішення сесії Кирилівської селищної радою стало відомо у 2017 році у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 під №42016080000000410 за ч. 2 ст. 364 КК України.
Технічна документація та державний акт на земельну ділянку, надану у власність ОСОБА_2 , вилучено 19.01.2017 у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження на підставі відповідної ухвали слідчого судді, що підтверджується інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 24.01.2018 № 0-8-0.36-100/115-18, відповідною ухвалою суду та протоколом обшуку від 19.01.2017.
При опрацюванні даних Публічної кадастрової карти України, опрацюванні Схеми відстані земельних ділянок від урізу води Азовського моря, виготовленої та наданої до місцевої прокуратури КП «Градпроект», отриманні відповідних документів з відділу Держгеокадастру у Якимівському районі (копії державних актів на право приватної власності на землю, проектів відведення земельних ділянок) з`ясовано, що спірна земельна ділянка розташована на відстані НОМЕР_1 м від урізу води Азовського моря та відповідно розташована у межах нормативне визначеної прибережної захисної смуги.
Запис в журналі реєстрації вихідної документації Кирилівської селищної ради щодо скерування оспорюваного рішення сесії до органів прокуратури, на який посилається Кирилівська селищна рада як на підтвердження факту обізнаності місцевого прокурора про наявність оскаржуваного рішення сесії, не є належним та. допустимим у розумінні ЩІК України доказом отримання вказаного рішення органами прокуратури.
Згідно інформації Кирилівської селищної ради від 05.07.2018 № 1172 у засіданні сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 представник прокуратури участі не приймав, що підтверджується протоколом засідання сесії, інформація про отримання органами прокуратури рішення сесії Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 відсутня.
Незаконність рішення сесії Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 можливо було встановити лише системним аналізом відповідних документів.
Звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор не зазначив конкретного органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції держави.
Згідно з абзацами першим, другим частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
На час виникнення спірних правовідносин - 2010 рік і до 2011 року центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, тобто уповноваженим державним органом у сфері земельних відносин, був Державний комітет України по земельних ресурсах (далі - Держкомзем України), Положення про який затверджено указом Президента України від 14 серпня 2000 року № 970/2000.
Згідно з пунктом 3 цього Положення основними завданнями Держкомзему України є:
- підготовка пропозицій щодо формування державної політики у сфері регулювання земельних відносин, використання, охорони та моніторингу земель, ведення державного земельного кадастру та забезпечення її реалізації;
- координація проведення земельної реформи в Україні;
- здійснення державного контролю за використанням та охороною земель;
- організація і забезпечення ведення державного земельного кадастру, здійснення землеустрою;
- розроблення та участь у реалізації державних, галузевих і регіональних програм з питань регулювання земельних відносин, раціонального використання, охорони та моніторингу земель, відновлення родючості грунтів, ведення державного земельного кадастру.
Згідно з підпунктом 7 пункту 4 Положення Держкомзем України відповідно до покладених на нього завдань здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами.
У пункті 14 вказаного Положення зазначено, що Держкомзем України є юридичною особою.
Управління (відділ) Держкомзему в районі (далі - управління (відділ)) є територіальним органом Держкомзему, підзвітним та підконтрольним Держкомзему та відповідно Республіканському комітету із земельних ресурсів Автономної Республіки Крим, головному управлінню Держкомзему в області, як передбачено у пункті 1 Положення про управління (відділ) Держкомзему в районі, затвердженого наказом Держкомзему від 17 червня 2008 року № 123, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2008 року за № 625/15316.
На підставі Указу Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011 створено Державну інспекцію сільського господарства України як центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
Згідно з Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011 (далі - Положення про Держсільгоспінспекцію) Державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
Враховуючи, що особою в інтересах якої заявлено позов, а відтак належним позивачем, поряд з прокурором у цій справі, є державний орган: Держсільгоспінспекція, яка здійснює державний нагляд (контроль) щодо дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, зокрема, щодо дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, дослідженню підлягають питання про те, коли цей орган дізнався або мав дізнатися про порушення його прав.
Враховуючи, що за матеріалами справи конкретні порушення, які зумовлюють визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та витребування її, стали відомі лише у 2017 році у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 під №42016080000000410 за ч. 2 ст. 364 КК України., а позов заявлено у липні 2018 року, немає підстави вважати, що прокурором пропущений строк позовної давності.
Аналогічних висновків за аналогічних обставин також дійшов Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року по справі № 310/247/15-ц (провадження № 61-4138св19).
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними.
Враховуючи вищевикладене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Якиміського районного суду Запорізької області від 17 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: