П О С Т А Н О В А
                                            І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
 02 грудня 2020року                                                                                      м. Київ
         
 Справа № 761/20972/20
 Провадження: № 22-ц/824/14170/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши апеляційну скаргу адвоката Косенка Антона Павловича в інтересах ОСОБА_1 
 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року, постановлену під головуванням судді Пономаренко Н.В.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського Київського міського нотаріального округу Козленко Вікторія Вікторівна, про визнання недійсними свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом,
                                                
в с т а н о в и в :
 
У липні 2020 року ОСОБА_2  звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.01.2011 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 200,7 кв.м., посвідчений ПН КМНО Авдієнко В.В. за реєстровим № 49. 25.01.2011 року КП Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна було видано витяг про державну реєстрацію № 28783561, який засвідчує виникнення у неї, ОСОБА_2 , права власності на квартиру. Однак, у вересні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила до неї, ОСОБА_2 ,  позов про усунення перешкод у здійсненні права користування власним нерухомим майном, зокрема, квартирою АДРЕСА_1 , та належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.07.2018 року. Згідно позовної заяви ОСОБА_1 , вона, ОСОБА_2 , нібито, перешкоджає відповідачці користуватися двома приміщеннями №6 та №7, які, нібито, їй належать. В ході судового розгляду ОСОБА_1 було надано дублікат свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською райдержадміністрацією м. Києва від 28.01.1999 року, згідно розпорядження від 28.01.1999 року № 20568. Проте, відповідачкою не було надано жодних пояснень, де, коли та за яких обставин було втрачено оригінал свідоцтва про право власності на житло. Зазначала, що даний час, не існує жодних приміщень №6 та/або №7, якими, за словами відповідачки, вона користується. Вказувала, що вона законно користується своєю квартирою загальною площею 200,7 кв.м. без посягання або використання будь-якого іншого майна, в тому числі, й відповідачки. Жодних перепланувань або будь-яких інших змін з часу придбання квартири нею не здійснювалось.
Одночасно із вказаним позовом ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення вказаного позову, в якій просила суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
 Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неправомірних дій з боку відповідачки щодо відчуження спірного майна, що у свою чергу, унеможливить в подальшому виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 заяву ОСОБА_2 задоволено.
Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Косенко А.П. в інтересах  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин та недоведеність обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову у задоволенні заяви  про забезпечення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що докази, за загальним правилом, мають відповідати вимогам визначеним у ст.ст. 77-80 ЦПК України, тобто, бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Позовна заява, на його думку, не містить достатніх, належних, допустимих та достовірних доказів порушення прав позивача чи відсутності права власності у спадкодавця відповідача на момент відкриття спадщини. Ухвала від 16.07.2020 року безпосередньо впливає на обсяг прав відповідачки по відношенню до належного їй на праві власності нерухомого майна. При цьому, судом першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову не було з`ясовано чи існує реальна загроза невиконання майбутнього рішення суду з урахуванням обставин справи. Протягом року, з моменту пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні власністю відповідачем не вчинялось жодних дій, які б давали підстави суду пересвідчитися в тому, що існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання рішення суду.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Муха Д.О. в інтересах ОСОБА_2 вказував, що при поданні заяви про забезпечення позову, позивачкою були наведені та підтверджені доказами усі обставини, на які вона посилалась, зокрема, що між сторонами дійсно виник спір, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, вказано обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. 
В судовому засіданні адвокат Муха Д.О. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_1 , її адвокат Косенко А.П. та приватний нотаріус Козленко В.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Адвокат Косенко А.П. в інтересах ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість в іншому процесі. Вирішуючи дане клопотання, судом враховано, що дата проведення судового засідання була попередньо узгоджена з адвокатом, а судове засідання, на зайнятість в якому він посилався, проводиться Третім апеляційним адміністративним судом в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.   За таких обставин, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції знайшов достатніми та переконливими доводи заяви щодо існування ризику відчуження відповідачкою спірної квартири на користь третіх осіб, що може істотно ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову.Вважав обраний позивачкою спосіб забезпечення позову таким, що відповідає заявленим вимогам та належним і достатнім інструментом забезпечення ефективності судового захисту.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення, у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Колегія суддів звертає увагу на те, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Як убачається із матеріалів справи, предметом даного спору є визнання недійсними свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якого ОСОБА_1 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана позивачкою за договором купівлі-продажу у 2011 році.
З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, що  власником спірної квартири є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.07.2018 року.
Відповідно до ст. 319 ЦК України  власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Отже, ОСОБА_1 , як власник спірної квартири, вправі розпорядитися своїм майном, відчуживши його іншим особам (добросовісним набувачам) до вирішення справи по суті, що на думку ОСОБА_2 , унеможливить в майбутньому виконання рішення суду у випадку задоволення її позовних вимог.
Ураховуючи те, що для вжиття заходів забезпечення позову досить обґрунтованого припущення про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, у разі задоволення позову, дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем вид заходу забезпечення позову є обґрунтованим, доцільним в рамках даної справи та відповідає заявленим вимогам. Отже, невжиття обраного заявницею заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки у разі подальшого відчуження відповідачкою спірної квартири третім особам (добросовісним набувачам). 
При цьому, колегія суддів акцентує, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на зазначене вище майно до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси відповідачів.
Також слід зазначити, на стадії вирішення питання щодо забезпечення позову, дослідження судом обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог, належності та допустимості поданих на їх підтвердження доказів, не здійснюється, адже такі процесуальні дії є прерогативою суду лише на стадії розгляду справи по суті.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість апеляційної скарги, оскільки правильне застосовування судом першої інстанції  норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.
Відповідно до частини 3 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Косенка А.П. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Косенка Антона Павловича в інтересах ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 03 грудня 2020 року.

 
Головуючий                                                                                           Т.О. Невідома

Судді                                                                                                       Д.Р. Гаращенко

                                                                                                                А.А. Пікуль