02.12.20
22-ц/812/2021/20
Справа № 484/78/20
Провадження № 22-ц/812/2021/20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого -Бондаренко Т.З.,
суддів- Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,
із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,
за участі: відповідачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/1326/20 за   апеляційною  скаргою 
ОСОБА_1 
на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Закревського В.І., в приміщенні того ж суду, за позовом 
  Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»
до
ОСОБА_1 
про стягнення суми боргу,

Встановив:
У січні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк (далі АТ КБ «ПриватБанк, Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 підписала Заяву без номеру від 05 липня 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, ОСОБА_1 не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та відсотків, чим порушує взяті на себе зобов`язання.
У зв`язку з порушеннями зобов`язань з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості за кредитним договором у відповідачки станом на 31 жовтня 2019 року наявна заборгованість у розмірі 568773,13 грн., яка складається з: 5899,82 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 556573,31  грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 6300,00 грн. - заборгованість за пенею.
Посилаючись на вказане, АТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором без номера від 05 липня 2011 року в сумі 137692,17 грн., яка складається з: 5899,82 грн. - заборгованість за кредитом; 131792,35 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 05 липня 2011 року по 31 жовтня 2017 року, та судові витрати у розмірі 2102,00 грн.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 липня 2020 року позовні вимоги Банка задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 липня 2011 року в сумі 5899, 82 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що, як вбачається з Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які надані на підтвердження позовних вимог позивачем, останні не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
     За такого суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і стягненню підлягає 5899 грн.82 коп.
      В апеляційній скарзі відповідачка вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи й просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка вважає, що Банком пропущено строк позовної давності. Крім того нею сплачено значно більшу суму ніж вона отримала в кредит.
       Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.
    Судом першої інстанції встановлено, що 05 липня 2020 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що ОСОБА_1 згодна з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та зобов`язана виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua. 
До позовної заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua.
Згідно з доданим Банком до позову розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 31 жовтня 2019 року становить 568773,13 грн., яка складається з: 5899,82 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 556573,31  грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 6300,00 грн. - заборгованість за пенею.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 05 липня 2011 року процентна ставка не зазначена.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальниця), стягнути заборгованість за відсотками за окремий період.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 липня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору, яким визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 липня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети.
Отже районний суд виходив з того, що відсутні підстави вважати обумовленими у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року) на який послався районний суд.
При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 05 липня 2011 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК,  позивач не заявляв.
В своїй апеляційній скарзі відповідачка посилалась на те, що нею сплачено по кредиту за період з 26 липня 2011 року по березень 2016 року 15500 грн., що перевищує суму її заборгованості.
Як вбачається з розрахунку наданого Банком та руху коштів по особовому рахунку за весь період користування карткою відповідачка сплатила 15550 грн. (а.с.6-8, 105-110).
Так враховуючи відсутність підстав для стягнення інших складових заборгованості, проаналізував рух коштів по особовому рахунку, слідує, що за період визначений позивачем, відповідачкою ОСОБА_1 отримано 6000 грн., а сплачено Банку 15550 грн. Відповідно до наданих розрахунків позивачем, більша частина цих коштів зараховувалася на погашення процентів та на інші платежі, як то комісія за обслуговування, штраф, що не передбачено умовами укладеного між сторонами договору. 
На вказані обставини районний суд не звернув уваги, проте таке свідчить про відсутність реальної заборгованості в тому числі і за тілом кредиту.
При цьому посилання в апеляційній скарзі на наявність підстав для застосування позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню по своїй суті, що виключає можливість застосування позовної давності. 
Проаналізувавши викладене та, з огляду на фактично отриману та повернуту суму кредиту позичальником, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 липня 2011 року з ОСОБА_1 є помилковим.
Отже, оскаржуване судове рішення відповідно до норм ст. 376 ЦПК України підлягає скасуваннюз ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
        Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
           Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
           Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 липня 2020 року  -  скасувати, ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу відмовити.

            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 07 грудня 2020 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

        Т.В.Крамаренко

        В.І.Темнікова