Номер провадження: 22-ц/813/858/20 
Номер справи місцевого суду: 521/10675/18
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого- Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М., Комлевої О.С.,
За участю секретаря - Ющак А.Ю.
розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційний банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»
- про визнання положення договору про іпотечний кредит та додаткової угоди недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА та АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН:
23.06.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеними позовними вимогами в котрих просила суд:
- визнати недійсним п.3.9 Договору про Іпотечний кредит № 58-02/270 від 27.12.2007 року укладений між нею та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційний банк»;
-визнати недійсним Договір № 58-02/549 про внесення змін до Договору про іпотечний кредит № 58-02/270 від 27.12.2007 року укладений 30.05.2008 року та вирішити питання судових витрат.
       Обгрунтоуючи позовні вимоги вказувала, що укладаючи Договір про іпотечний кредит № 58-02/270 про надання грошових коштів у розмірі 250 000 грн, сторони обумовили проценти у розмірі 15,5% річних з кінцевим терміном погашення до 24.12.2027 року .
       Пунктом 3.9 Кредитного договору передбачена можливість збільшення процентної ставки за договором у разі збільшення курсу долара США,збільшення рівня інфляції, збільшення облікової ставки НБУ тощо.
30.08.2008 року вона уклала Договір № 58-02/549 про внесення змін до Договору про іпотечний кредит № 58-02/270 від 27.12.2007 року, яким змінено процентну ставку до 20% річних.
       Посилаючись на вимоги ст.ст.203,215 ЦК України просила задовольнити позовні вимоги.Зазначала, що цей пункт правочину вчинено проти її справжньої волі, під впливом тяжкої для неї обставини та на вклай невигідних умовах.
       У відзиві на повну заяву відповідач зазначає, що 17.12.2012 року ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа Банк» уклали Договір відступлення прав вимоги та новий кредитор набув усіх прав вимоги Первісного кредитора .Кредитор зазначає, що п.6.10 Договору про іпотечний борг сторони встановили , що строк позовної давності за будь-якими вимогами становить 10 років.Посилаючись на те, що з дати укладення договору минуло більше 10 років, строк позовної давності сплив 27.12.2017 року. Просить застосувати до спірних павовідносин строк позовнох давності та відмовити в задоволені позовних вимог.
Крім того посилається на відсутність належних та допустимих доказів визнання недійсним п.3.9 Договору про Іпотечний кредит № 58-02/270 від 27.12.2007 року та Договір № 58-02/549 про внесення змін до Договору про іпотечний кредит № 58-02/270 від 27.12.2007 року укладений 30.05.2008 року. Зміна процентної ставки відбулась за згодою стрін та 30.05.2008 року підписана сторонами.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що банк не надав їй графік погашення кредиту після укладення додаткової угоди, а 25 липня 2017 року отримала розрахунок заборгованості та отримавши правову допомогу звернулась до суду, а тому відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу,яка його порушила. Крім того зазначає, що направивши лист з вимогою укласти Додаткову угоду банк примусив її збільшити відсоткову ставку попередивши, що буде стягувати грошові кошти, відсотки та штрафні санкції.Не маючи коштів позивачка вимушена була укласти додаткову угоду на збільшення відсоткової ставки.( а.с.69-71).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2019 року в задоволені позову  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційний банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання положення договору про іпотечний кредит та додаткової угоди недійсними- відмовлено.
       В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення , про задоволення позовних вимог, посилаючись на прушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що отримала консультацію адвоката та зрозуміла про недійсність підвищення процентної ставки в жовтні 2017 року. До цього часу вона не знала, що Договори містять пункти, котрі не відповідають законодавству України, порушують її права як споживача так як розраховувала на авторитет Банка. Посилається на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року в якому зазначено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенню якісних товарів(робіт, послуг),зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Їй бракувало знань, необхідних для правильного вибору, котра є слабшою сторною у кредитних правовідносинах. Кредитор створив для позивача безвихідне положення, користуючись необізнаністю збільшив процентну ставку до 20% річних. 
Саме 10 жовтня 2017 року позивачка довідалась про порушення свого права.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.При цьому посилається на свободу договору та їх підписання за згодою сторін та на пропуск строку позовної давності.
        Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.
В заяві ПАТ «Альфа-Банк» просить розглянути справу за їх відсутністю.
       В силу ст.372 частини 2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю
Відповідно до частини 5 ст.ст.268 ЦПК України, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
У зв`язку з цим та на підставі частини 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З цих підстав, датою складання цього судового рішення є 13.11.2020 року.

       ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
27.12.2007 року між ОСОБА_1 та Публічним Акціонерним Товариством "Акціонерний Комерційний Промислово- Інвестиційний Банк"укладений Договір про іпотечний кредит N958- 02/270 про надання Позивачці грошових коштів у розмірі 250 000 грн. зі сплатою процентів у розмірі 15,5 річних, з кінцевим терміном погашення до 24.12.2027 року.
Пунктом 3.9 Кредитного договору передбачено можливість збільшення процентної ставки за договором у разі збільшення курсу дол. США, збільшення рівня інфляції, збільшення облікової ставки НБУ тощо.
На початку 2008 року Промінвестбанк направив Позивачу листа в якому повідомив про укладення додаткової угоди про збільшення розміру відсоткової ставки до 20 % річних.( а.с.21).
30.05.2008 року сторони уклали Договір 58-02/549 про внесення змін до Договору про іпотечний кредит N«58-02/270 яким було змінено процентну ставку до 20% річних.
17.12.2012 року ПАТ "Промінвестбанк" відступив своє право вимоги за кредитним договором до ПАТ "Альфа-Банк".

       ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:
       Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог районний суд виходив з пропуску строку позовної давності для звернення до суду посилаючись на те, що з дня підписанно Договорів до дня звернення до суду минуло більше десяти років.
Судова колегія не погоджується з таким висновком районного суду з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року№ 661-VI, який набрав чинності 09 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056- 1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.
Проте матеріалами справи встановлено, що позивачка прийняла пропозицію банку щодо підвищення процентної таки та 30.05.2008 року сторони уклали Договір 58-02/549 про внесення змін до Договору про іпотечний кредит N«58-02/270 яким було змінено процентну ставку до 20% річних.Про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом вона дізналася в день укладення  Договіру 58-02/549  - 30.05.2008 року. 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).»
       У пункті 137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Оіекзапсіг Уоікоу V. ІІкгаіпе) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридично визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, якик може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якбі від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (8іиЬЬіп§§ апсі ОІЇїегз V. іЬе Цпііесі Кіп§сІот), пункт51, ЯероПз 1996-ІУ). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень».
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Тлумачення статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі
№ 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
       Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».
Судами було встановлено, та це вбачається з матеріалів справи, що позивач про порушення свого права, а саме збільшення Банком відсоткової ставки дізналась 30.05.2008 року, коли сторони уклали Договір 58-02/549 про внесення змін до Договору про іпотечний кредит N«58-02/270 яким було змінено процентну ставку до 20% річних.
       Позивачу достеменно відомо, що 20% це є більше ніж 15,5 %, а тому її необізнаність оцінюється критично так як не стосується питання права.
Отже, з врахуванням наданих сторнами доказів встановлено, що про порушене право позивачем було відомо 30.05.2008 року, останнім днем закінчення перебігу позовної давності є 30.05.2011 рік, а позов у справі, що переглядається позивачем було подано лише 23.06.2018 року тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, а відповідачем до суду першої інстанції було подано обгрунтовану заяву про її застосування.
       Однак, районний суд відмовляючи в заявлених вимогах через пропуск строку позовної давності не з`ясував та не зазначив у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернулася до суду.
        Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач
       Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
       Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
       Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
       Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
       Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
       Посилання позивачки на те. що підвищення процентної ствки до 20% є несправедливими, банком при укладенні цього договору було порушено її право .правочин вчинений під впливом тяжкої для неї обстьавни і на вкрай невигідних умовах проти її справжньої волі, оскільки банк не надав їй інформації про умови кредитування, можливі ризики, що вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, повної інформації про умови кредитування, спростовуються встановленими вище обставинами справи.
На момент укладення оспорюваних договорів обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.
Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
Відповідно до додаткової угоди сторони добровільно змінили розмір процентної ставки з 15.5 % до 20%, що достеменно відомо про її збільшення, а тому відсутні підстави вважати відсутність у позивачки справжньої волі на її підписання.
Інші умови кредитного договору, не змінюються укладанням додаткової угоди, залишаються чинними і сторони підтвердили обов`язковість їх виконання. Додаткова угода набирає чинності з дня підписання і діє до закінчення строку дії кредитного договору, обидва примірники додаткової угоди мають однакову юридичну силу та є невід`ємною частиною кредитного договору.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має гуртуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
У відповідності до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Обравши способом захисту своїх прав визнання частково кредитного договору недійсним, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
       З врахуванням того, що спірні умови договору відбулися за погодженням позивача, судова колегія вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через необґрунтованість.
       Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
За встановлених судом обставин та враховуючи наведене, в силу п.3,4ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про його часткове задоволення.
Доводи апеляційної скарги пронедійсність пункту 3.9. Договору про іпотечний кредит від 27.12.2007 року та Договору про внесення змін від 30.05.2008 року  у зв`язку з введенням його відповідачем під час підписання договору під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, не підтверджені належними та допустимими доказами.
З врахуванням зазначеного судова колегія приходить до висновку, що не було порушене право позивача, за захистом якого вона звернулась до суду, а тому районний суд помилково відмовив в заявлених вимогах через сплив строку позовної давності, що є підставою в силу ст.376 ч.1 п.3.4 ЦПК України змінити судове рішення та відмовити в позові ОСОБА_1 за необґрунтованостю.
Стаття 5 Закону України « Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містять позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Відповідно до ч. 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору позовами, пов`язаними з порушенням їх прав, а тому відповідно до частини 6 ст.141 ЦПК України судові витрати за розгляд спави в суді першої та апеляційної інстанції компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. 367,368,374, 376,381,382,384,389,390 ЦПК  України, судова колегія,-  
ПОСТАНОВИЛА:        
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2019 року змінити виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Судові витрати  в розмірі 1762 грн компенсувати за рахунок  держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постановлено 13.11.2020 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда 
- 

О.С.Комлева