ПОСТАНОВА
Іменем України

30 вересня 2020 року 
Київ
справа №826/12050/15
адміністративне провадження №К/9901/9714/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді Шевцової    Н.    В.,
суддів: Данилевич Н.А., Жука    А.    В., 
за участю 
секретаря судового засідання Кармазіна    О.    Ю.
учасників справи:
позивача ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №    826/12050/15
за позовом ОСОБА_1 
до Державної служби України з питань праці, Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України, Головного управління Держпраці у Харківській області 
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді
за касаційною скаргою Державної служби України з питань праці
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Качура І.    А.,
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2020 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Оксененка    О.    М., суддів Лічевецького І.О., Мельничука    В.П.,

У С Т А Н О В И В:

І.    Суть спору та рух справи

1.          У червні 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної служби України з питань праці (відповідач    -    1), Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України (відповідач    -    2), Головного управління Держпраці у Харківській області (відповідач    -    3), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
1.1.          скасувати наказ від 09 червня 2015 року №187-к заступника Голови комісії з реорганізації Держгірпромнагляду України І.    Г.    Калиновської про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області 09 червня 2015 року відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників;
1.2.          зобов`язати Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_1 на роботі на аналогічній посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області;
1.3.          Стягнути з Головного управління Держпраці України у Харківській області заробітну плату на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем    -    1 протиправно, без наявності на те законних підстав, звільнено позивача із займаної посади, незважаючи на те, що про скорочення штату останній не повідомлявся та йому не пропонувалася інша посада, що є порушенням статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).
3.          Представники Державної служби України з питань праці в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, мотивуючи це тим, що процедура звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області, що реорганізується, була повністю дотримана.
4.          У судовому засіданні представник Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.
5.          Представник Головного управління Держпраці у Харківській області зазначив, що питання призначення на посаду та звільнення з посади першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області знаходиться поза межами компетенції Головного управління Держпраці у Харківській області, а отже, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині щодо відповідача-3 відсутні.
6.          Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 жовтня 2015    року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
7.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2016 року скасовано рішення попередніх інстанцій, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
8.          Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції зазначив, що судами не надано належної оцінки того, чи відбулося в результаті проведеної реорганізації Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області скорочення чисельності або штату працівників управління, у якому працював позивач. Вищий адміністративний суд України зауважив, що єдиним належним способом в даному випадку може бути дослідження штатних розписів організацій, що реорганізуються, та новоутвореної установи. Крім того, не досліджено питання щодо наявності вакантних посад, які відповідно до своєї кваліфікації міг обіймати ОСОБА_1 та чи вони пропонувалися позивачу під час його звільнення, не надано належної правової оцінки тому факту, що запропонована посада, фактично змінює діючі умови праці, оскільки територіально знаходиться в іншій області.
ІІ.       Установлені судами фактичні обставини справи
9.          Наказом Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України від 11 лютого 2015 року №25-к ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області.
10.          У зв`язку з утворенням Державної служби України з питань праці шляхом злиття Державної інспекції з питань праці та Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки зменшилася кількість посад начальників, перших заступників та заступників територіальних органів.
11.          23 березня 2015 року ОСОБА_1 попереджений про наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією, що підтверджується письмовим попередженням про наступне звільнення, на якому наявний підпис позивача.
12.          02 червня 2015 року посадовими особами комісії з реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України складено акт, яким підтверджується, що першому заступнику начальника Територіального управління Держгірпромнагляду в Харківській області Шилу Сергію Миколайовичу було запропоновано ознайомитись під особистий підпис з пропозицією щодо працевлаштування на посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення та планування діяльності управління інспекційної діяльності в Державній службі України з питань праці, ознайомлюватися з якою він відмовився. При цьому в зазначеному акті вказано, що ОСОБА_1 оголошено (зачитано начальником відділу персоналу Дем`яненко О. М. ) зміст пропозиції з запропонованою йому посадою.
13.           ОСОБА_1 запропоновано посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення та планування діяльності управлення інспекційної діяльності, за юридичною адресою в Києві та посаду вільну на час декретної відпустки.    
14.          09 червня 2015 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10    вересня 2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», статей 40, 44, 47, 83, 116 Кодексу законів про працю України, статті 35 Закону України «Про державну службу», статті 24 Закону України «Про відпустки» Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України видано наказ №187-к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
15.          У цьому наказі підставами для звільнення зазначено: пропозиція посади від 02    червня 2015 року, акт про відмову від ознайомлення з пропозицією посади від 02    червня 2015 року; лист-погодження Міністра енергетики та вугільної промисловості України від 03 червня 2015 року №01/16-1138. 
16.          Згідно із штатним розписом на 2015 рік, затвердженим Головою Державної служби України з питань праці, скорочення у масштабах всієї установи не відбулося. Судом установлено, що було змінено лише назви посад та приведення їх у відповідність до діючого КП «Класифікатор професій». 
17.          Судами попередніх інстанцій установлено, що за функціональними обов`язками, згідно з посадовою інструкцією, кваліфікаційно-професійними вимогами посада першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області є рівнозначною із раніше займаною позивачем посадою, до якої відноситься основне коло раніше виконуваних працівником обов`язків.
18.          Крім того, станом на 02 червня 2015 року у Головному управлінні Держпраці у Харківській області було 195 вакантних посад, разом з тим відповідачами не надано доказів того, що позивачу пропонувалися всі вакантні посади у Головному управлінні Держпраці у Харківській області, не існує також письмових доказів про відмову позивача під особистий підпис від запропонованих посад (посади) в цій установі.
19.          Згідно з довідкою, наданою Головним управлінням Держпраці у Харківській області, середньоденна заробітна плата позивача на посаді першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області складає 147,89 грн, середньомісячна заробітна плата складає 2883, 80 грн.
ІІІ.    Рішення судів у цій справі та мотиви їхнього ухвалення
20.          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019    року позовні вимоги задоволено.
20.1.          Визнано протиправним та скасовано наказ від 09 червня 2015 року №187-к заступника Голови комісії з реорганізації Держгірпромнагляду України І.Г.    Калиновської про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області 09 червня 2015 року відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
20.2.          Зобов`язано Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_1 на роботі на аналогічній посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області.
20.3.          Стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 червня 2015 року по 26 грудня 2019 року без зазначення точної суми.
20.4.          Допущено негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.
21.          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не надано доказів пропонування йому рівнозначної посади, а також доказів про неможливість або перешкоди запропонувати та призначити позивача на рівнозначну посаду, а при дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що до позивача дисциплінарні стягнення не застосовувались, характеризується він як сумлінний виконавець посадових обов`язків.
22.          Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2020    року змінено рішення суду першої інстанції, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 червня 2015 року по 26 грудня 2019 року у розмірі 168 446 грн 71 коп. (сто шістдесят вісім тисяч чотириста сорок шість гривень 71 копійка).
23.          В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26    грудня 2019 року залишено без змін.
24.          Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про порушення процедури вивільнення позивача, оскільки йому не було запропоновано рівнозначної посади у новоутвореному органі, крім того відповідачами не було надано доказів пропозиції всіх вакантних посаду в Головному управлінні Держпраці у Харківській області, до того ж у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач не має переважного права на залишенні на роботі. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що попередження позивача про наступне вивільнення відбулося з порушенням двомісячного строку.
25.          Оскільки період вимушеного прогулу позивача з 10 червня 2015 року (наступний за звільненням день, початок вимушеного прогулу) по 26 грудня 2019 року (день винесення судом апеляційної інстанції рішення) становить - 1139 робочих днів (2015 рік - 144 дні, 2016 рік - 251 день, 2017 рік - 248 днів, 2018 рік - 250 днів, 2019 рік - 246 днів), тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає до сплати у розмірі 168 446 грн 71 коп (1139 х 147,89).
ІV.    Касаційне оскарження
26.          03 квітня 2020 року у Верховному Суді зареєстровано касаційну скаргу відповідача - Державної служби України з питань праці.
27.          У касаційній скарзі представник Державної служби України з питань праці зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, поновлюючи позивача на посаді у новоутвореному органі, а не на посаді на попередній роботі, не врахували правову позицію у подібних правовідносинах, викладену у постановах Верховного Суду від 30    травня 2018 року в справі №    809/2537/15, від 30 липня 2019 року в справі №    809/4122/15, від 07 серпня 2019    року в справі № 442/61/16-ц.
28.          Представник Державної служби України з питань праці також зазначає про відсутність висновку Верховного Суду стосовно питання застосування норм права у подібних правовідносинах щодо дотримання відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 . 
29.          У зв`язку із зазначеним представник Державної служби України з питань праці просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
30.          У касаційній скарзі міститься клопотання про розгляд справи за участю представника Державної служби України з питань праці.
31.          04 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження та витребувано із Окружного адміністративного суду міста Києва справу №    826/12050/15.
32.          18 червня 2020 року справа №    826/12050/15 надійшла до Верховного Суду.
33.          У відзиві на касаційну скаргу, який 22 червня 2020 року зареєстровано у Верховному Суді, позивач, спростовує доводи касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
34.          Позивач зазначає, що з метою ефективного захисту своїх прав, має право бути поновленим на рівнозначній посаді - заступника начальника Головного управління Держпраці в Харківській області. При цьому позивач посилається на правові позиції, викладені Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року в справі №    826/17220/17, від 23 січня 2018 року в справі №    208/8402/14-а, від 29 березня 2018    року в справі №    816/303/16, від 06 березня 2019 року в справі №    200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року №    818/600/17, від 21 листопада 2019 року №    344/8720/16-а, №    К/9901/26524/19.
35.          Позивач у відзиві на касаційну скаргу зазначає також про відсутність у державного органу дискреційних повноважень при поновленні особи на посаді. 
36.          Відзив на касаційну скаргу не містить клопотання про розгляд справи за участю позивача та/або його представника.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
37.          За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
38.          Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
39.          Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
40.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
41.          Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з питань праці та Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки і поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (крім функцій з реалізації державної політики у сфері охорони надр), а також функції з реалізації державної політики у сфері гігієни праці та функції із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників.
42.          Відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року №    442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», від 11    лютого 2015 року № 96 «Про затвердження Положення про державну службу України з питань праці» та від 11 лютого 2015 року № 100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки було прийнято наказ від 19 березня 2015    року № 15 «Про реорганізацію територіальних управлінь Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України».
43.          Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року №1050-р «Про утворення комісії з реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки» передбачено утворення комісії з реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки, її персональний склад та здійснення заходів з реорганізації.
44.          Наказом Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України від 05 листопада 2014 року №149 «Про утворення комісії з реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України» затверджено персональний склад комісії з проведення реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України та затверджено заходи з реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України (додаток №2).
44.1.          Відповідно до пункту 5 додатку №2 до зазначеного наказу з 06 листопада 2014    року наказано попередити працівників центрального апарату про наступне вивільнення (по присутності працівників відповідно до графіку роботи), а протягом періоду реорганізації розірвати трудові договори з працівниками.
45.          Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів визначає Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 (далі - Порядок №1074).
46.          Згідно з пунктом 15 Порядку №1074 у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації. Головою комісії з припинення органу виконавчої влади затверджується керівник або заступник керівника органу виконавчої влади, що припиняється.
47.          Пунктом 21 Порядку №1074 визначено, що Голова комісії, зокрема, забезпечує дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільняє працівників і забезпечує своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази та підписує необхідні документи. 
48.          Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.
49.          Статтею 5-1 КЗпП України установлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
50.          Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
51.          Пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
52.          Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
53.          Частина перша статті 42 КЗпП України унормовує, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
54.          Згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
54.1.          При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. 
54.2.          Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
55.          У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.
56.          Частина перша статті 235 КЗпП України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
VІ. Позиція Верховного Суду
57.          Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з питань праці та Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки.
58.          Отже, з моменту прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» розпочато процес реорганізації Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки.
59.          Як установлено судами попередніх інстанцій, позивач з 11 лютого 2015 року №25-к обіймав посаду першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області.
60.          19 березня 2015 року Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки було прийнято наказ № 15 «Про реорганізацію територіальних управлінь Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України».
61.          23 березня 2015 року ОСОБА_1 попереджений про наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією, що підтверджується письмовим попередженням про наступне звільнення, на якому наявний підпис позивача.
62.          Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
63.          Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи. 
64.          За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.
65.          Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11    червня 2020 року в справі №    826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі №    826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16 та ін.
66.          Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 (П/9901/310/18). Підстави для відступу від такої позиції під час розгляду даної справи відсутні.
67.          При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
68.          Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25    липня 2019 року в справі №    807/3588/14, від 27 травня 2020 року в справі №    813/1715/16 та ін.
69.          Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.
70.          Державну службу України з питань праці утворено внаслідок реорганізації шляхом злиття Державної інспекції з питань праці та Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки.
71.          У цій справі судами попередніх інстанцій на виконання вказівок касаційної інстанції досліджено штатний розпис на 2015 рік, затвердженим Головою Державної служби України з питань праці, та установлено, що скорочення штатних одиниць не відбулося. Було змінено лише назви посад та приведення їх у відповідність до діючого КП «Класифікатор професій». 
72.          Станом на 02 червня 2015 року у Головному управлінні Держпраці у Харківській області було 195 вакантних посад, разом з тим позивачу запропоновано лише одну вакантну посаду, доказів того, що позивачу пропонувалися всі вакантні посади у Головному управлінні Держпраці у Харківській області у матеріалах справи відсутні, не існує також письмових доказів про відмову позивача під особистий підпис від запропонованих посад (посади) в цій установі.
73.          Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи. 
74.          За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.
75.          Аналіз зазначених обставин справи та наведених правових норм дають підстави для висновку Верховного Суду, що суди попередніх інстанцій правильно та повно встановили всі обставини справи та дійшли висновку про порушення приписів статті 5-1, пункту 1 частини другої статті 40 та частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України щодо забезпечення відповідачем гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення.
76.          Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що звільнення ОСОБА_1 здійснено із порушенням процедури, визначеної КЗпП України, а отже суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для скасування наказу про звільнення позивача. 
77.          Посилання відповідача-1 на те, що на час попередження позивача про його наступне звільнення не було ще затверджено штатного розпису, не впливає на вирішення спору, оскільки штатний розпис було затверджено у подальшому, що дозволяло відповідачу-1 запропонувати всі вакантні посади, які відповідали кваліфікації позивача, і запроваджені у період до фактичного звільнення позивача.
78.          Водночас Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій обираючи спосіб захисту порушеного права позивача шляхом покладення на Державну службу України з питань праці обов`язку поновити позивача на роботі на аналогічній посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області, не врахували приписів частини першої статті 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі незаконного звільнення працівника, він повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
79.           Враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.
80.           Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
81.           Зробивши правильний висновок про незаконність звільнення позивача, суди попередніх інстанцій не поновили позивача на попередній посаді, з якої його було незаконно звільнено. 
82.          Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
83.          Верховний Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 10    вересня 2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», а також іншими нормативними правовими актами, прийнятими на її виконання, не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки України, а отже, в цьому випадку фактично мала місце реорганізація цього органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.
84.          Повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатись у здійснення дискреційних повноважень державного органу.
85.          Отже, позивач повинен бути поновленим на посаді першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області, що і було одним із доводів касаційної скарги. Таким чином, аргумент касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій приписів частини першої статті 235 КЗпП України є обґрунтованим.
86.          Вказана правова позиція неодноразово викладена в постановах Верховного Суду, зокрема в постанові від 13 серпня 2020 року в справі №821/3795/15-а.
87.          Посилання позивача у відзиві на касаційну скаргу на правові позиції, викладені Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року в справі №    826/17220/17, від 23 січня 2018 року в справі №    208/8402/14-а, від 29 березня 2018    року в справі №    816/303/16, від 06 березня 2019 року в справі №    200/11311/18-а, від 16 травня 2019    року № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року № 344/8720/16-а, №    К/9901/26524/19, є безпідставним, оскільки ці постанови містять лише загальні підходи до розуміння понять «ефективний судовий захист», «дискреційні повноваження», тощо не стосуються спорів, предметом яких є поновлення на роботі.
88.          Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341    цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
89.          Отже, суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи щодо обставин звільнення позивача, але неправильно застосували норми матеріального права, а саме статтю 235 КЗпП України.
90.          За встановлених обставин Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині покладення обов`язку на Державну службу України з питань праці поновити ОСОБА_1 на роботі на аналогічній посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області з прийняттям в цій частині нового рішення про поновлення позивача на посаді першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області, з якої його було незаконно звільнено.
91.          При цьому Верховний Суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
92.          Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають частковому скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про поновлення позивача на посаді першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області.
VІІ. Судові витрати
93.          З огляду на категорію справи та результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 250, 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
1.    Касаційну скаргу Державної служби України з питань праці задовольнити частково.
2.    Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2020 року в справі №    826/12050/15 скасувати в частині зобов`язання Державної служби України з питань праці поновити ОСОБА_1 на роботі на аналогічній посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області.
3.    Прийняти в цій частині нову постанову, якою поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області.
4.    В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2020 року в справі №    826/12050/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя:                                                             Н.    В.    Шевцова

Судді:                                                                                            Н.    А.    Данилевич

                                                                                          А.    В.    Жук