Справа № 307/2463/15-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 вересня 2020 року          м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,
з участю секретарки судового засідання Микуляк Є. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Калинської сільської ради, де третя особа без самостійних вимог Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право власності на будинок, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Ціпле Іван Юрійович на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2019 року, ухвалене суддею Чопик В. В., повний текст рішення складено 02.12.2019, 

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Калинської сільської ради, де третя особа без самостійних вимог Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право власності на будинок, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності.
Свої вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , з яким на день його смерті проживали разом у будинку АДРЕСА_1 він і його матір, та вони фактично прийняли спадщину, оскільки батько заповіту не залишав і ніхто інший з відповідною заявою до нотаріальної контори не звертався.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_4 , яка все своє майно заповіла йому, однак у заповіті від 12.05.2000 було зазначено тільки земельну ділянку по АДРЕСА_1 , оскільки будинок, хоча і був у порядку перебудови старого будинку розпочатий будівництвом його батьками ще у 1984 році відповідно до будівельного паспорту № 14 за 1984 рік, але на день складання заповіту не був прийнятий в експлуатацію й узаконений. Оскільки на день смерті матері він проживав разом із нею, тому також прийняв спадщину за нею.
Наприкінці квітня 2015 року під час його виклику до Тячівського райвідділу міліції по кримінальній справі № 12015070160000728 за скаргою ОСОБА_2 випадково довідався про те, що ще 11 липня 2006 року Калинською сільрадою було складено від імені його матері і посвідчено заповіт, яким вона нібито все своє майно заповіла ОСОБА_2 , у 2008 році на ім`я матері було видано свідоцтво про право власності на будинок від 14.04.2008 № НОМЕР_1 і, як наслідок, після її смерті Тячівською державною нотаріальною конторою 24.06.2009 видано відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на весь будинок.
Уважав, що вказані заповіт та свідоцтва підлягають визнанню недійсними, оскільки його мати страждала важкими формами атеросклерозу і кардіосклерозу, з 2004 року по день смерті перебувала на «постільному режимі», неадекватно орієнтувалась у просторі і часі, не впізнавала та називала своїх рідних різними іменами внаслідок чого не тільки не могла усвідомлювати такі дії як складення заповіту та оформлення права власності на будинок, але й навіть фізично підписувати заповіт, відповідні заяви до сільської ради чи районного підприємства технічної інвентаризації, що підтверджується довідкою Калинської амбулаторії від 14.05.2014 № 50, показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 . Крім цього, видача на ім`я матері свідоцтва право власності на весь будинок та складення від її імені зазначеного заповіту про спадкування відповідачем ОСОБА_2 будинку в цілому, порушило його права на спадщину після смерті батька, оскільки він прийняв спадщину після його смерті шляхом вступу у фактичне управління спадковим майном, внаслідок чого йому належить ј частина будинку, а матері - лише ѕ частина, а не весь будинок. До того ж стверджував, що був порушений і чинний на той час порядок узаконення будинку, так як оформлення права власності на будинок, який споруджений відповідно до будівельного паспорту, підлягало шляхом прийняття його в експлуатацію і складання акту прийому з наступною реєстрацією на обох осіб зазначених у будівельному паспорті. Також посилався, що незважаючи на наявність заповіту і виданого на ім`я матері свідоцтва, йому рішенням Калинської сільської ради № 989 від 30.12.2009 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки на якій розташований цей будинок.
За таких обставин просив визнати недійсними: заповіт, складений секретарем виконкому Калинської сільської ради від 11.07.2006 від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 ; свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 , видане Калинською сільською радою на ім`я ОСОБА_4 14.04.2008 за № 129; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Тячівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 у спадковій справі № 1035/2008 за реєстраційним № 2-1385 та визнати за ним право власності на спадковий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено внаслідок його недоведеності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Ціпле І.Ю. просив скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. 
Вказував на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права. Посилаючись на ті самі ж доводи, що наведені в позовній заяві, яким, на його думку, суд першої інстанції не дав належної оцінки, наголошував також про залишення місцевим судом поза увагою ненадання Калинівською сільською радою на вимогу суду книги реєстрації нотаріальних дій і відповідного рішення виконавчого комітету цієї ради про покладення на конкретних посадових осіб повноважень здійснювати нотаріальні дії, що ставить під сумнів законність реєстрації спірного заповіту. Зазначав і про неналежне врахування судом вимог ст. 1241 ЦК України, згідно з яких позивач ОСОБА_1 як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця має право на обов`язкову частку при спадкуванні за заповітом, що не було перевірено відповідальною особою під час видачі відповідачу ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Також уважав, що судом першої інстанції неправильно надано оцінку наявним у справі висновкам почеркознавчої експертизи, оскільки ними підтверджено факт не підписання ОСОБА_4 обох примірників заповіту від 11.07.2006. 

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ціпле І.Ю. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представник відповідача Калинівської сільської ради в судове засідання не з`явився, однак сільський голова подав суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи також у судове засідання не з`явилися повторно, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи (під розписку), а тому їх неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення позивача та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними доказами не усвідомлення ОСОБА_4 під час складання спірного заповіту значення своїх дій і його не підписання, висновок додаткової почеркознавчої експертизи № 3515 від 09.08.2018 спростовує попередній висновок такої ж експертизи № 2764 від 31.07.2017 так як, надані на дослідження експерту взірці підпису ОСОБА_4 не є виконанні нею, а також тим, що оскарженим свідоцтвом про право власності на будинок, виданого на ім`я ОСОБА_4 , права позивача не порушені внаслідок відсутності доказів державної реєстрації цього будинку за його батьком ОСОБА_3 і видачі останньому правовстановлюючого документу, хоча згідно з погосподарською книгою цей будинок був зареєстрований саме за ОСОБА_4 , що стверджується довідкою виконкому Калинівської сільради від 03.04.2008. Оскільки решта позовних вимог є похідними від наведених вимог, тому суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. 
Проте з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів у повній мірі погодитись не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.
Судом установлено, що відповідно до повторного свідоцтва про народження від 29.05.1974 серії НОМЕР_2 батьками позивача ОСОБА_1 були ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (т.1 а.с.7). 
Відповідач ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що сторонами не заперечується. 
У 1984 році ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було надано дозвіл на виконання протягом трьох років будівельних робіт по перебудові існуючого будинку на житловий будинок із 3-х кімнат, житловою площею 50,6 кв м, що стверджується будівельним паспортом та свідоцтвом забудови садиби в сільських населених пунктах УРСР (т.1 а.с.19-29).
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 05.04.1992, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 (т.1 а.с.5).
На час смерті ОСОБА_3 у спірному будинку разом із ним проживали його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України останнього про місце його реєстрації по АДРЕСА_1 з 28.09.1981 (т.1 а.с.9, 10), та ця обставина сторонами не заперечується і матеріали справи протилежного не містять. 
Відповідно до заповіту від 12.05.2000, посвідчено держаним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8,92).
Із заповіту ОСОБА_4 від 11.07.2006, посвідченого секретарем виконавчого комітету Калинівської сільської ради, вбачається, що вона заповіла все своє майно ОСОБА_2 (т.1 а.с.60, 67).
Рішенням виконкому Калинівської сільської ради від 28.03.2008 № 24 за ОСОБА_4 оформлено в цілому право власності на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 з одночасним дорученням Тячівському РМТІ провести реєстрацію права власності (т.1 а.с.100) і, як наслідок, ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право приватної власності № НОМЕР_1 від 14.04.2008, яким посвідчено, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.99).
З довідки, виданої виконавчим комітетом Калинівської сільської ради від 03.04.2008 слідує, що згідно з записом погосподарської книги № 20, особовий рахунок № НОМЕР_4 власниками житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та будинок побудований у 1951 році (т.1 а.с.101).
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла, що стверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_5 від 01.09.2008 (т.1 а.с.6).
Заявою від 03.09.2008 стверджено, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_4 (т.1 а.с.61).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.06.2009, виданого Тячівською державною нотаріальною конторою у спадковій справі № 1035/2008 за реєстраційним № 2-1385, ОСОБА_2 успадкував за померлою ОСОБА_4 будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (т.1 а.с.62, 96). 
На підставі цього свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 зареєстрував за собою в цілому право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.07.2009 за реєстраційним номером № 26919401 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.04.2009, номер витягу 22348666 (т.1 а.с.97, 98).
30 грудня 2009 року Калинівською сільською радою надано ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі права на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, як мешканцю АДРЕСА_1 , в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11).
Висновком № 2764 криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами цивільної справи № 307/2463/15-ц від 31.07.2017 Львівського НДІСЕ встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 розташовані: після слова - «Підпис:» на лицевій стороні обох примірників заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4 11 липня 2006 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Калинівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області та зареєстрованого в реєстрі за № 21 (група 1) - виконані однією особою. Підпис від імені ОСОБА_4 , розташований над словами: «Підпис власника паспорта» на першій сторінці паспорта громадянина України із серійним номером НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_4 , виданого Тячівським РВУ МВС України в Закарпатській області 29 липня 2003 року (група 2) та підписи від імені ОСОБА_4 , розташовані - після слова: «Підпис:» на лицевій сторінці обох примірників заповіту укладеного від імені ОСОБА_4 11 липня 2006 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Калинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2 (група 1) виконанні різними особами. Підпис від імені ОСОБА_4 , розташований над словом - « Підпис» на оригіналі одного примірника заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4 12 травня 2000 року, посвідченого в реєстрі за № 4-284 (група 3) та підписи від імені ОСОБА_4 , розташовані: після слова: «Підпис:» на лицевій стороні обох примірників заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4 11 липня 2006 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Калинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2 ( група 1), - виконанні різними особами (т.1 а.с.182-185).
Згідно з додатковим таким же висновком експерта № 3515 від 09.08.2018 стверджується, що підписи від імені ОСОБА_4 , які розташовані над словами: «Підпис власника паспорта» на першій сторінці паспорта громадянина України із серійним номером НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_4 , виданого Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області 29 липня 2003 року (група 1), над словом: «Підпис» на оригіналі одного примірника заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4 12 травня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 4 – 284 (група 2) та над словом : «підпис» на заяві про видачу паспорта від 17.02.2003 (форма № 1) (група 3), виконані трьома різними особами (т.1 а.с.243-245). 
Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
На переконання колегії суддів, помилковим є висновок суду першої інстанції, що власником спірного будинку була ОСОБА_4 , оскільки оригінал довідки виконавчого комітету Калинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 03.04.2008, на яку посилався місцевий суд, в матеріалах справи відсутній, а копія цієї довідки належним чином не засвідчена, також відсутня і погосподарська книга №20, про яку йдеться у цій довідці, або ж її копія. Окрім цього, судом безпідставно не взято до уваги, що ще у 1984 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку з 3-ох кімнат, житловою площею 50,6 кв м, видано будівельний паспорт і свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, які за твердженням позивача, і здійснювали будівництво спірного будинку. 
Оскільки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 і внаслідок цього відкрилася спадщина, тому до даних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР (1963 чинних у редакції на час відкриття спадщини).
Приписами частин 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР було передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Статтями 527, 529 ЦК УРСР установлювалося, що спадкоємцями можуть бути особи, зокрема діти померлого, які на рівні з дружиною померлого відносяться до першої черги спадкоємців за законом.
Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визначалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст.ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.
Статтею 553 ЦК УРСР передбачалося, що спадкоємець за законом або заповітом управі відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.
Отож, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Таким чином, колегія суддів уважає, що за відсутності заповіту ОСОБА_3 після його смерті відкрилася спадщина за законом на Ѕ частини його майна для спадкоємців першої черги, якими були позивач ОСОБА_1 (син померлого) і його матір ОСОБА_4 (дружина померлого), та позивач спадщину після смерті свого батька прийняв, оскільки від неї не відмовився і фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, а саме спірним житловим будинком, в якому проживає з дитинства дотепер, так як його зареєстрованим місцем проживання ще з 1981 року є: АДРЕСА_1 , що стверджується відміткою про його місце реєстрації у паспорті громадянина України, а також рішенням Калинівської сільської ради від 30.12.2009 про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі права на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, де вказано його мешканцем саме АДРЕСА_1 .
Матір позивача також прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , а тому з моменту прийняття спадщини позивачу належить ј частина спірного будинку, а його матері ОСОБА_4 - ѕ його частини.
За приписами ч.1 ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. 
Як ЦК УРСР (1963), так і ЦК України (2004) не встановлюють строків на отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину, а тому, на переконання колегії суддів, відсутність такого свідоцтва у позивача ОСОБА_1 не позбавляє його права на спадщину за померлим батьком ОСОБА_3 в розмірі ј частини вказаного будинку. 
На підставі рішення виконкому Калинівської сільської ради від 28.03.2008 №24 за ОСОБА_4 оформлено в цілому право власності на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , з одночасним дорученням Тячівському РМТІ провести реєстрацію її права власності і, як наслідок, ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право приватної власності № НОМЕР_1 від 14.04.2008, яким посвідчено, що їй на праві власності в цілому належить житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд уважає, що цим свідоцтвом про право власності ОСОБА_4 у цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому ј частки належить позивачу ОСОБА_1 , порушуються майнові права останнього, а отже, воно не може вважатися дійсним і підлягає до визнання його недійсним.
У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Положеннями статей 202, 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі  статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
За таких обставин заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
Колегія суддів не бере до уваги доводи позивача  ОСОБА_1  внаслідок їх недоведеності, що на час складення спірного заповіту від 11.07.2006 його матір ОСОБА_4 перебувала у такому фізичному і психологічному стані, які унеможливлювали складення нею заповіту. Водночас апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо не підписання ОСОБА_4 спірного заповіту, оскільки таке підтверджується наведеними вище висновками криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами цивільної справи № 307/2463/15-ц, де констатовано підписання оскарженого заповіту від 11.07.2006 не ОСОБА_4 , а іншою особою, тому з цих підстав, на переконання колегії суддів, цей заповіт дійсним уважатися не може і підлягає також до визнання його недійсним. 
Таких висновків колегія суддів дійшла зважаючи на пояснення позивача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, який ствердив, що його мати ОСОБА_4 не підписувала першу сторінку паспорта громадянина України із серійним номером НОМЕР_6 у графі «Підпис власника паспорта», а тому й не співпадає підпис, який міститься у її паспорті та у підписаному нею заповіті від 12 травня 2000 року, яким вона заповіла йому земельну ділянку, що розташована у АДРЕСА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Черевко Л.В., яким було встановлено особу ОСОБА_4 та перевірено її дієздатність, і був підписаний ОСОБА_4 в присутності державного нотаріуса, про що є відмітка у заповіті, зареєстрованому в реєстрі за №4-284, який відповідачем не оспорюється, а тому колегія суддів з урахуванням висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів №2764 від 31.07.2017, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 , розташований над словом - « Підпис» на оригіналі одного примірника заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4 12 травня 2000 року, посвідченого в реєстрі за № 4-284 (група 3) та підписи від імені ОСОБА_4 , розташовані: після слова: «Підпис:» на лицевій стороні обох примірників заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4 11 липня 2006 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Калинської сільської ради Тячівського району Закарпатської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2 ( група 1), - виконанні різними особами, доходить висновку, що ОСОБА_4 не підписувала спірний заповіт від 11 липня 2006 року. За наведених обставин висновки суду першої інстанції про те, що висновок експерта №3515 від 09.08.2018 спростовує попередні висновки, які містяться у висновку №2764 від 31.07.2017, є помилковими.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). 
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11.02.2014 № 1-рп/2014 в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнанні інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. 
Як убачається з наявної в матеріалах справи ксерокопії пенсійного посвідчення позивача ОСОБА_1 (т.2 а.с.130), такий із 2005 року і по теперішній час є інвалідом другої групи, а тому, на думку колегії суддів, на нього поширюються вимоги ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку в спадщині після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 його матері ОСОБА_4 .
При цьому, апеляційний суд уважає, що видаючи відповідачу ОСОБА_2 спірне свідоцтво про право на спадщину за заповітом 24.06.2009 за померлою ОСОБА_4 , нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори всупереч чинному на той час пункту 214 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджених наказом Мін`юсту України від 03.03.2004 № 20/5 (зі змінами), не було шляхом витребування відповідних доказів перевірено факту, зокрема кола осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. 
За таких обставин свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.06.2009, видане Тячівською державною нотаріальною конторою у спадковій справі № 1035/2008 за реєстраційним № 2-1385 ОСОБА_2 про успадкування ним за померлою ОСОБА_4 у цілому будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_2 , не може вважатися правомірним, зокрема через не перевірку нотаріусом спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, тому воно також підлягає визнанню недійсним через порушення майнових прав позивача ОСОБА_1 . 
Як зазначалося вище, на підставі цього свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 зареєстрував за собою в цілому право власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.07.2009 за реєстраційним номером № 26919401 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.04.2009, номер витягу 22348666.
З огляду на це, колегія суддів уважає, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спірний будинок є передчасною.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ціпле Іван Юрійович задовольнити частково.
       Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2019 року скасувати.
       Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Визнати недійсними заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Калинівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області 11 липня 2006 року від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за №21; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , видане Калинівською сільською радою на ім`я ОСОБА_4 14 квітня 2008 року за № 129 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Тячівською державною нотаріальною конторою Мягкому Євгену Олександровичу 24 червня 2009 року у спадковій справі № 1035/2008 за реєстраційним №2-1385. 
       У позовній вимозі про визнання права власності на спадковий будинок – відмовити.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 6 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач 

Судді