Постанова
Іменем України
 
11 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 759/14328/18
провадження № 61-9322св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Військова частина польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 рокуу складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доВійськової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України про стягнення коштів, посилаючись на те, що він перебував на військовій службі у званні підполковника на посаді офіцера відділу зведеного планування та контролю матеріально-технічного забезпечення Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України. Наказом начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України від 21 квітня 2016 року № 167, відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», його звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми. Наказом командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 травня 2016 року № 114 його знято з речового постачання частини та постановлено виплатити грошову компенсацію в розмірі 39 052,26 грн за недоотримане речове майно у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України. Йому виплачено грошову компенсацію за недоотримане речове майно в розмірі 31 437,07 грн, а 7 615,19 грн (податок з доходів фізичних осіб – 18 % та військовий збір – 1,5 %) – утримано протиправно. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просивстягнути з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України на свою користь грошову компенсацію за недоотримане речове майно в розмірі 7 615,19 грн, 3 % річних за весь період несплати основної суми боргу – 530,77 грн, інфляційні втрати – 1 964,72 грн, а всього 10 110,68 грн. 
 
В запереченні на позовну заяву військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України зазначила, що позов подано з метою ухилення від сплати податків, тому, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року у складі судді Петренко Н. О. позов задоволено. Стягнуто з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у зв`язку з утриманням сум податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації в сумі 7 615,19 грн, 3 % річних у розмірі 530,77 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 964,72 грн, а всього 10 110,68 грн. Стягнуто з Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, щопозов ОСОБА_1 доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для його задоволення.
 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України оскаржила його в апеляційному порядку. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України про стягнення коштів закрито.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в цій справі спір фактично виник між особою, яка проходила військову службу, та суб`єктом владних повноважень, тому він є публічно-правовим і повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. При цьому суд послався на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097/2007 (провадження № 11-695апп18), про те, що військова служба є публічною службою. Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 161/13250/17 (провадження № 14-173цс18), про те, що неотримання особою речового майна (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, стало причиною позбавлення права власності позивача, зокрема володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), а отже, звернення позивача до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством. Тому звернення позивача до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України з вимогами про стягнення грошової компенсації за неотримане військовослужбовцем речове майно не є підставою для розгляду спору в порядку цивільного судочинства. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є похідними і їх вирішення залежить від висновку про підставність заявлених вимог про стягнення суми грошової компенсації за неотримане речове майно.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
13 травня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року та залишити в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2019 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він вже звертався до адміністративного суду з таким самим позовом до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України про стягнення коштів за недоотримане речове майно, однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року скасовано і закрито провадження у справі № 826/16708/16 з посиланням на те, що зазначений спір є цивільно-правовим і захист його порушеного права має здійснюватися в порядку цивільного судочинства. Закриваючи провадження в цій справі, суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що спір між сторонами є публічно-правовим і не врахував правових висновків, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц (провадження № 14-62цс18).
 
У липні 2019 року військова частина НОМЕР_2 Міністерства оборони України подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову – без змін, зазначивши про її законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.
 
05 липня 2019 року справа № 759/14328/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України    (далі – ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Апеляційним судом встановлено, що на підставі наказу начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України від 21 квітня 2016 року № 167, відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті, підполковника ОСОБА_1 , офіцера відділу зведеного планування та контролю матеріально-технічного забезпечення Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу.
 
Наказом командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 травня 2016 року № 114 підполковника ОСОБА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_3 , знято з речового постачання частини та постановлено виплатити грошову компенсацію за недоотримане речове майно у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України. 
 
За довідкою Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 04 травня 2016 року № 35/1126 підполковнику ОСОБА_1 належало до видачі речове майно на загальну суму 39 052,26 грн. 
 
Згідно з роздавальною відомістю на виплату грошової компенсації за недоотримане речове майно військової частини НОМЕР_3 за жовтень 2016 року підполковник ОСОБА_1 отримав 31 437,07 грн, а відраховано 7 615,19 грн, з яких 7 029,41 грн – податок з доходів фізичних осіб та 585,78 грн – військовий збір. 
 
В цій справі  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в порядку цивільного судочинства і відповідачем зазначив Військову частину польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення компенсації за неотримане речове майно, ОСОБА_1 посилався на те, що право на отримання такого майна або грошової компенсації він набув під час проходження військової служби, однак при звільненні зі служби відповідач не здійснив з ним повного розрахунку. 
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та  будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
 
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір, і має судова юрисдикція.
 
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
 
01 вересня 2005 року набув чинності Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України), який визначив повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.
 
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
 
Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
 
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
 
Конституційний Суд України зазначив, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
 
Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
 
Частинами першою, другою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1–4 цієї частини та стягнення з відповідача – суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;
 
Публічна служба – діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
 
Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
 
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
 
Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 2-а-3097/2007 (провадження № 11-695апп18).
 
Крім того, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду визначила, що є підстави відступити від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 161/13250/17, про те, що неотримання особою речового майна (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, стало причиною позбавлення права власності позивача, зокрема володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), а отже, звернення позивача до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Враховуючи викладене, а також те, що в цій справі позивач заявив вимоги до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України про стягнення коштів з підстав, які виникли під час проходження ним військової служби, цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
З оскаржуваної постанови вбачається, що під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_1 посилався на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2018 року, якою було скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року і закрито провадження у справі № 826/16708/16 за його позовом до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошової компенсації в розмірі 7 615,19 грн за неотримане речове майно. При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що в цій справі ОСОБА_1 подав такий самий позов, але в порядку цивільного судочинства, зважаючи на висновки вищевказаної постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2018 року про те, що спір є цивільно-правовим і захист його порушеного права має здійснюватися в порядку цивільного судочинства.
 
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.
 
Так, у рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ установив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122, 125).
 
У рішенні від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40).
 
У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції (пункти 13, 18, 24).
 
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
 
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).
 
Так, у справі «Делкорт проти Бельгії» ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
 
Водночас у справі «Беллет проти Франції» ЄПСЛ вказав, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перез деРада Каванілес проти Іспанії» та від 12 листопада 2002 року у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).
 
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
 
Враховуючи викладене, в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд виходить з того, що закриття провадження у справі за адміністративним позовом                    ОСОБА_1 , а також в цій справі – за такими самими вимогами, але заявленими в порядку цивільного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
 
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 478/2586/16-ц (провадження № 14-155цс19) та від 20 листопада 2019 року у справі № 761/46959/17 (провадження № 14-306цс19).
 
За таких обставин, враховуючи, що непослідовність національних судів створила позивачу перешкоди в реалізації права на судовий захист, Верховний Суд дійшов висновку, що ця справа має бути розглянута за правилами цивільного судочинства.
 
Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Згідно з частинами першою–третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не обґрунтував належним чином своїх висновків, не спростував доводів позивача по суті заявлених ним вимог, не встановив повністю фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів апеляційної скарги, не дослідив належним чином наданих сторонами доказів і дійшов помилкового висновку про скасування рішення місцевого суду та закриття провадження у справі.
 
В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає цьому суду ухвалити нове рішення у справі.
 
У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Суд апеляційної інстанції не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов   	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов