Постанова
Іменем України                                     
12 листопада 2020 року                                                               
м. Київ                                                                    
справа № 522/29619/13-ц
провадження № 61-22356св19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Сегеди С. М. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та усунення перешкод у здійсненні права власності,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом, уточненим 17 березня 2014 року, в якому просить суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 11215506000 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом надання банку права продажу предмета іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем; виселити та зняти з реєстрації місця проживання та перебування відповідачів та інших осіб за вищевказаною адресою; надати право ПАТ «Дельта Банк» на отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, у тому числі, але не виключно у Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно, нотаріусів, органів державної реєстрації прав, будь-яких документів необхідних для реалізації права власності; зобов`язати відповідачів передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на спірну квартиру.
В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначив наступне.
14 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (далі - АКІБ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11215506000, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 125 000 доларів США, який зобов`язувався повернути у повному обсязі в строк до 14 вересня 2024 року або достроково зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом.
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту іпотекодавці ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1                               14 вересня 2007 року передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 75,4 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності.
Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано банком у порядку, передбаченому законом у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.
На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року, АКІБ «УКРСИББАНК» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК», яке є правонаступником усіх прав та зобов`язань АКІБ «УКРСИББАНК».
08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», останнім передано ПАТ «Дельта банк», інтереси якого представляє на підставі довіреності Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська Компанія «Вердикт».
Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника станом на 26 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі                      178 272,65 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1 422 933,29 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Приморського районного суд м. Одеси від 02 грудня 2014 року у складі судді Турецького О. С. позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором                                            від 14 вересня 2007 року № 11215506000 у розмірі 178 272,65 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 26 червня 2013 року складає 1 422 933,29 грн, перед ПАТ «Дельта Банк» звернуто стягнення на предмет іпотеки (на підставі договору іпотеки                                     від 14 вересня 2007 року), а саме на нерухоме майно - квартиру загальною площею                  75,4 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання права продажу ПАТ «Дельта Банк» предмета іпотеки з укладанням від імені                               ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем.
Виселено та знято з реєстрації місця проживання та перебування ОСОБА_3 ,                                ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та проживають в квартирі загальною площею 75,4 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дані про яких внесенні до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи.
Надано право ПАТ «Дельта Банк» на отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, у тому числі, але не виключно у Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно, нотаріусів, органів державної реєстрації прав, будь-яких документів (їх копії, дублікати, витягів з державних реєстрів, довідок) необхідних для реалізації права власності на квартиру загальною площею 75,4 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на квартиру: загальною площею 75,4 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , квартра № 9 (свідоцтво про право власності), ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об`єкт нерухомості (технічний паспорт на квартиру), та інші документи передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».
Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та усунення перешкод у здійсненні права власності обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.
Заочне рішення Приморського районного суд м. Одеси від 02 грудня 2014 року скасовано.
Прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та усунення перешкод у здійсненні права власності відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначено позивачем, оскільки такий спосіб згідно Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання такого питання, що повністю узгоджується із умовами іпотечного договору від 14 вересня                 2007 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2019 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю  «Укрдебт Плюс» - Пивоваров В. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить оскаржувану постанову скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує; встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16. Таким чином, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки як у позасудовому, так і в судовому порядку.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Приморського районного суду м. Одеси.
31 березня 2020 року цивільна справа № 522/29619/13-ц надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 14 вересня 2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та                       ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11215506000, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 125 000 доларів США, який зобов`язувався повернути у повному обсязі в строк до 14 вересня 2024 року або достроково зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом.
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним вище договором про надання споживчого кредиту, іпотекодавці ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 передали у іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею                            75,4 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (іпотечний договір від 14 вересня 2007 року № б/н).
Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності, а саме: ОСОБА_3 належить 1/2 частина квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 24 березня 1999 року; ОСОБА_2 належить 1/4 частина квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 24 березня 1999 року; ОСОБА_1 належить 1/4 частина квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 24 березня 1999 року.
Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у порядку, передбаченому законом у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.
На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УКРСИББАНК» змінило назву на АТ «УКРСИББАНК», яке є правонаступником усіх прав та зобов`язань АКІБ «УКРСИББАНК».
08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», останнім передано ПАТ «Дельта банк», (що підтверджується договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року), інтереси якого представляє на підставі довіреності Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська Компанія «Вердикт».
Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника станом на 26 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі                      178 272,65 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1 422 933,29 грн, яка складається з:
- 115 059,67 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 919 671,94 грн - заборгованість за кредитом;
- 63 212,98 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 505 261,34 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом.
Апеляційним судом встановлено, що іпотечним договором від 14 вересня 2007 року                   (п. 4.2), укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , право вимоги за яким набув ПАТ «Дельта Банк» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до п. 4.6 іпотечного договору, звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя, здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку».
Згідно з п. 5.1. іпотечного договору, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Іпотекордержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Судами встановлено, що 14 вересня 2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та                             ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11215506000, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 125 000 доларів США, який зобов`язувався повернути у повному обсязі в строк до 14 вересня 2024 року або достроково зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом..
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним вище договором про надання споживчого кредиту, іпотекодавці ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 передали у іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею                            75,4 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (іпотечний договір від 14 вересня 2007 року).
Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника станом на 26 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі                        178 272,65 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1 422 933,29 грн.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
Пунктом 4.2 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодлавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог Іпотекодержателя.
Відповідно до п. 4.6 Іпотечного договору, звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя, здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку».
Згідно п. 5.1. Іпотечного договору, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Іпотекордержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:
передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;
право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору, зокрема шляхом продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 цього Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 цього Закону).
Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.
Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду                             від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) та                     від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання.
При цьому апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що за обставин відмови в позові про звернення стягнення на предмети іпотеки є безпідставною і вимога про виселення всіх мешканців з іпотечного житла та інші похідні позовні вимоги.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи представника заявника про те, що до спірних правовідносин мав бути застосований правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові                від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує; встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист, є неспроможними, оскільки Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеній постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження                                          № 14-112цс19) відступила від вказаного висновку Верховного Суду України.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин справи, що за приписами статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ                              від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
 	І. М. Фаловська