ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 листопада 2020 року           справа №200/6372/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В.,  Ястребової Л.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 р. (у повному обсязі складено та підписано 1 вересня 2020 року у м. Слов`янськ) у справі  № 200/6372/20-а (головуючий І інстанції суддя Голубова Л.Б.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області    про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

                                          ВСТАНОВИВ:

Позивач 06.07.2020 року звернувся до суду з  позовною заявою до відповідача, в якій, з урахуванням уточнень,  просив   визнати дії відповідача з 01.01.2020 року по 01.07.2020 неправомірними; зобов`язати відповідача виплатити позивачу заборгованість за період з 01.01.2020 року по 01.07.2020 року; зобов`язати відповідача відшкодувати понесені ним витрати на сплату комісії за надання виписки по рахунку, що складають 100 грн. (а.с. 36-38).
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 200/6372/20-а  позов  задоволено.
Визнано неправомірними дії управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо невиплати  позивачу страхових виплат за період з 01 січня 2020 року по 01 липня 2020 року.
Скасовано постанову Бахмутського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 07 квітня 2020 року № 0502/490/490/18  про припинення щомісячної страхової виплати з 01 січня 2020 року.
Зобов`язано управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити  позивачу заборгованість по щомісячних страхових виплатах за період з 01 січня 2020 року по 01 липня 2020 року.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 102-105).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач   подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги  посилається на те, що  у відповідності до ч. 6 Порядку № 998 страхові виплати здійснюються за умови подання потерпілим Фонду щороку в грудні свідоцтва, яким засвідчується факт перебування потерпілого в живих, виданого відповідно до законодавства України дипломатичним представництвом або консульською установою України.
18.03.2020 року до Бахмутського міського відділення було надано свідоцтво про перебування в живих ОСОБА_1 від 28.01.2020 року, особистість якого була засвідчена українським закордонним паспортом, термін дії якого завершився 21.08.2013 року.
Апелянт зазначає, що застраховані мають не тільки права, а й певні обов`язки перед Фондом, зокрема, «застрахована особа зобов`язана надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до цього Закону».
Частина 1 ст. 46 Закону № 1105 передбачає припинення страхових виплат якщо з`ясувалось, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості.
Таким чином вважає, що Фондом правомірно було припинено нарахування позивачу щомісячних страхових виплат.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Згідно п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , в якому  місцем реєстрації є адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 40-42).    
Також  надано паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий органом 0500, термін дії якого завершився 21.08.2013 року (а.с. 44).
За посвідченням особи, виданим 04.02.2004 року МВС міста Беер-Шева Ізраїль, позивач перебуває на постійному місці проживання в державі Ізраїль з 2004 року, що не заперечується  сторонами (а.с. 8, 75).
Позивач з 01 квітня 2001 року знаходився на обліку у Артемівському міському відділенні ФССНВПЗУ у Донецькій області, про що свідчить постанова від 24.07.2001 року № 490. Позивачу встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 50% безстроково, про що зазначено у постанові та підтверджується довідкою Донецької обласної спеціалізованої офтальмологічної ЛТЕК від 30.10.1987 року серії ДОН-К-82 № 037351 (а.с. 47-48, 62).
Постановою Бахмутського міського відділення управління Фонду соціального страхування у Донецькій області від 27.01.2020 року № 0502/490/490/17 позивачу були затримані щомісячні страхові виплати з 01 січня 2020 року, а постановою від 07 квітня 2020 року № 0502/490/490/18 позивачу були припинені щомісячні страхові виплати з 01 січня 2020 року (а.с. 64-65).  Підстава припинення - ст. 46 п. 1 Закону України № 1105.
Листом від 19.06.2020 року № 18.03.1/2215 Бахмутське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області повідомило сина позивача, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.  На сьогодні ВРУ не ратифіковано таку угоду  (а.с. 13). 
Довідка про доходи підтверджує, що Бахмутське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області позивачу не сплатило заборгованість по страхових виплатах, починаючи з січня 2020 року (а.с. 69).  
Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно  припинення позивачу щомісячних страхових виплат за період з 01.01.2020 року по 01.07.2020 року.
Колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 92  Конституції  України  визначено,  що виключно законами України визначаються,  зокрема, :
1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;
6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;
12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.
Приписами статті 173 Кодексу законів про працю України встановлено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.
Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який з 1 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105-XIV).
Частиною першою статті 21, статтею 28 Закону № 1105-XIV   передбачалось, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності, а також щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. 
За унормуванням п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону № 1105-XIV, застрахована особа має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.
Статтею 36 Закону № 1105-XIV визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. 
Страхові виплати складаються  в тому числі із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого.
Страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:
1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;
2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.
Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.
Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" (ч. 1, 4, 7 Закону№ 1105).
Страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:
1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;
3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;
4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;
5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;
6) в інших випадках, передбачених законодавством (ст. 46 Закону № 1105).
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
За змістом  ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.
Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009, пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Зазначені положення Закону № 1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009.
Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009, оспорюваними нормами Закону № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Крім того, як окреслив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Тобто, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.
Отже, проживаючі в Ізраїлі, громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України.
Постановою правління Фонду соціального старування України від 19.07.2018 року № 11 затверджено Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат.
Згідно  з  цим  Порядком  можуть  здійснюватися   страхові виплати,   передбачені   статтею   28  та  призначені  потерпілому відповідно   до   статей   35   і   36   Закону    України    "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування  від  нещасного випадку  на  виробництві   та   професійного   захворювання,   які спричинили втрату працездатності" ( 1105-14 ). 
Фінансування  витрат,  пов`язаних із здійсненням страхових виплат  потерпілому,  у  тому  числі  на  перерахування  (переказ) грошових сум за межі України,  провадиться за рахунок коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків  на  виробництві  та професійних захворювань (далі - Фонд) (п. 2, 3 Порядку).
Сторонами не спростовується, що позивач з 2004 року постійно проживає в державі Ізраїль.  
Як вже зазначалось раніше, постановою Бахмутського міського відділення управління Фонду соціального страхування у Донецькій області від 27.01.2020 року № 0502/490/490/17 позивачу були затримані щомісячні страхові виплати з 01 січня 2020 року, у зв`язку з відсутністю свідоцтва факту перебування позивача в живих, а постановою від 07 квітня 2020 року № 0502/490/490/18 позивачу були припинені щомісячні страхові виплати з 01 січня 2020 року.  Підстава припинення - ст. 46 п. 1 Закону України № 1105.  (а.с. 64-65).     
Відповідно  до п. 6 Порядку здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України, затверджених постановою КМУ від 09.08.2001 року № 998 страхові виплати здійснюються за умови подання потерпілим Фонду щороку в грудні свідоцтва, яким засвідчується факт перебування потерпілого в живих, виданого відповідно до законодавства України дипломатичним представництвом або консульською установою України.
Замість зазначеного свідоцтва потерпілий може подати Фонду документ, яким засвідчується факт перебування потерпілого в живих, виданий відповідною місцевою установою згідно із законодавством країни проживання потерпілого і легалізований в установленому порядку дипломатичним представництвом чи консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.
Легалізований документ подається до Фонду разом з перекладом його українською (російською) мовою. Переклад засвідчується в дипломатичному представництві чи консульській установі України за місцем постійного проживання потерпілого або в нотаріальному порядку на території України.
У разі ненадходження зазначеного документа в установлений термін перерахування (переказ) сум страхових виплат потерпілому зупиняється до його надходження.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем надано апостильоване свідоцтво про перебування позивача в живих від 28 січня 2020 року, отримане відділенням 18 березня 2020 року (а.с. 66).  
Доводи апелянта щодо не надання позивачем свідоцтва у встановлений термін не є підставою для зупинення виплат, а лише визначає дату з якої потрібно поновити виплати. 
Крім того, позивач є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 (а.с. 40-42).
Таким чином, за приписами п. 6 Порядку від 09.08.2001 року № 998 відповідач при отриманні цього свідоцтва у березні 2020 року мав поновити страхові виплати, однак не поновив їх.
За унормуванням пункту 1 частини першої та другої статті 47 Закону № 1105-XIV страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Частина 7 ст. 47 Закону № 1105-XIV встановлює: якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".
Як зазначено вище, постановою від 07 квітня 2020 року за наявності свідоцтва про перебування позивача в живих, відповідач припиняє щомісячні страхові виплати на підставі статей 44 та 46 Закону України № 1105, а отже діє поза межами спеціальної норми права стосовно прав одержувачів соціальних виплат, що виїхали за кордон - Порядку здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України, затверджених постановою КМУ від 09.08.2001 року № 998 (а.с. 64).
Таким чином,  дії відповідача стосовно  припинення  виплати  позивачу страхових виплат за   період з 01.01.2020 року по 01.07.2020 року  фактично обмежують  право позивача на своєчасне отримання в повному обсязі страхових сум, тобто є дискримінаційними з огляду на  проживання за кордоном.
Суд не бере до уваги  доводи апелянта стосовно відсутності ратифікації міжнародного договору між Україною та Ізраїлем, оскільки спірні правовідносини врегульовані національним законодавством, а саме: Порядком здійснення страхових виплат, призначених у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України, затвердженого постановою КМУ  від 09.08.2001 року № 998.
Оцінюючи спірні правовідносини,  суд апеляційної інстанції звертається до положень Конституції  України, за якими в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України  та  статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.          
Стаття 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.          
У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. 
Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п. 10 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно визнання неправомірними дій управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо невиплати  позивачу страхових виплат за період з 01 січня 2020 року по 01 липня 2020 року; скасування постанови Бахмутського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 07 квітня 2020 року № 0502/490/490/18 про припинення щомісячної страхової виплати з 01 січня 2020 року та зобов`язання управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити  позивачу заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з 01 січня 2020 року по 01 липня 2020 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов`язку доказування правомірності своїх дій суб`єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення його права на отримання страхових виплат за період з 01.01.2020 року по 01.07.2020 року.  
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 
  
                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 р.    -  залишити без задоволення.
Рішення    Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 р.   у справі  № 200/6372/20-а - залишити без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий  суддя                                                                                  Г.М. Міронова                   
                                                                                                                                            
Судді                                                                                                        І.В. Геращенко
         
                                                                                                                  Л.В. Ястребова