справа № 355/533/20
головуючий у суді І інстанції Коваленко К.В.
провадження № 22-ц/824/14561/2020
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
03 грудня 2020 року                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", Банк) звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором від 10 липня 2013 року в розмірі 71 692 грн 06 коп., з яких: 40 358 грн 39 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 13 340грн 81 коп. - нарахована пеня; 14 102 грн 76 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України; 500 грн - штраф (фіксована частина), 3 390 грн 10 коп. - штраф (процентна складова), посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачем вимог якого виникла зазначена заборгованість.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року позовну заяву АТ КБ "Приватбанк" залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду АТ КБ "Приватбанк", в інтересах якого діє представник Крилова О.Л., звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу позивач мотивує тим, що рішення місцевого суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не надіслав.
Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки у справі ціна позову становить 71 692 грн 06 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і указана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів погодження сторонами умов кредитування, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, порядок нарахування і сплати штрафу та пені за невиконання умов договору. Крім того, визнав недоведеними обставини щодо розміру грошових коштів банку, які використовує та не повертає відповідач, оскільки не було надано доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по рахунку.
Колегія суддів частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції у з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої  статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 10 липня 2013 року відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банк.
У заяві позичальника від 10 липня 2013 року процентна ставка не зазначена. Ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції позивач не надав підписану позичальником довідку про умови кредитування, яка б підтверджувала, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а відтак укладення кредитного договору.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 липня 2013 року, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування висновків Верховного Суду, зазначених у постановах: від 19 вересня 2019 року у справі №642/5533/15-ц; від 23 грудня 2019 року у справі №375/250/18; у справі №572/1169/17 та висновку Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 є безпідставними, оскільки останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка визначає правильне застосування норм права, що регулюють кредитні правовідносини, які виникли на підставі підписаної між позичальником і банком анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, є постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Указана постанова була правильно застосована судом першої інстанції у цій справі.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення заявлених вимог в частині відсотків колегія апеляційного суду виходить із наступного.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як убачається із обґрунтувань позову та доводів апеляційної скарги, позивач у позові вимог про стягнення договірних відсотків не вказував. Вимог щодо стягнення нарахованих на підставі ст. 1048 ЦК України відсотків позивач також не заявив.
Обґрунтовуючи підстави стягнення відсотків у розмірі 14 102 грн 76 коп. позивач послався на ст. 625 ЦК України, тобто відсотки, які встановлені законодавчим актом.
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Звертаючись до суду з вимогою про стягнення відсотків на підставі ст. 625 ЦК України позивач зазначив суму 14 102 грн 76 коп., однак обґрунтованого розрахунку нарахованих відсотків не надав ні до суду першої інстанції, ні до Київського апеляційного суду.
У доводах апеляційної скарги позивач указує, що заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України розрахована із заборгованості за тілом кредиту, яка зазначена у позові у сумі 40 358 грн 39 коп..
Однак, укладений між сторонами кредитний договір від 10 липня 2013 року у вигляді заяви-анкети, не містить кінцевого строку повернення усього кредиту (користування ним).
Докази звернення позивача із вимогою про дострокове повернення кредиту, чи звернення відповідача із заявою про дострокове повернення кредиту, до позову не надані.
           Тому, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Отже, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
При цьому, саме з часу звернення банку з вимогою про повернення коштів у відповідача виникає обов`язок щодо виконання грошового зобов`язання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).
Оскільки доказів направлення відповідачеві вимог із встановленим строком виконання зобов`язань матеріали справи не містять, тому у цій справі вимогою про виконання боржником обов`язку є позовна заява, а відтак, підстави для нарахування відсотків, які передбачені ст. 625 ЦК України відсутні, оскільки на час звернення з позовом прострочення виконання грошового зобов`язання ще не настало.
Підставою для нарахування передбачених статтею 625 ЦК України відсотків є наявність невиконаного грошового зобов`язання, а також прострочення цього виконання, а позивачем не надано докази прострочення грошового зобов`язання в частині стягнення основної суми боргу та не наведено розрахунок нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України відсотків щодо періодичних платежів, тому підстави для задоволення позову в частині стягнення відсотків за прострочення як основного зобов`язання, так і періодичних платежів відсутні.
У позові та апеляційній скарзі позивач не зазначає, що відповідно до ст. 625 ЦК України ним нараховані відсотки на щомісячні платежі, не зазначено розмір прострочених щомісячних платежів та період прострочення кожного щомісячного платежу, період їх повного чи часткового погашення. У наданому позивачем розрахунку заборгованості відсутній порядок нарахування заборгованості за відсотками, що нараховані на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України у сумі 14 102 грн 76 коп..
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Положеннями ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, обов`язком суду є перевірка правильності розрахунку, що є письмовим доказом, нарахованої позивачем відповідної суми, а не самостійне здійснення цього розрахунку із визначенням на розсуд суду періоду прострочення, розміру прострочених сум, на які слід нараховувати відсотки, тощо, оскільки це є диспозитивним правом позивача щодо визначення відповідного розміру та його процесуальним обов`язком щодо доведення обґрунтованості такого розміру.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин вимоги позову щодо стягнення нарахованих позивачем відсотків на підставі ст. 625 ЦК України є необґрунтованими, а відтак не доведеними.
При цьому, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову АТ КБ "Приватбанк" у задоволенні позову в частині стягнення 40 358 грн 39 коп. суми основного боргу, з підстав їх недоведеності є помилковими, тому оскаржуване рішення у відповідній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Так, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу, суд першої інстанції виходив із недоведеності відкриття на ім`я відповідача рахунку і ненадання виписки по цьому рахунку.
Однак, позивачем до позову було надано виписку за договором № б/н станом на 13 квітня 2020 року, яка наявна у матеріалах справи (а.с. 18-46).
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №200/5647/18 зазначив, що належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту є виписка по картковому рахунку.
Таким чином, розмір заборгованості підтверджений випискою по картковому рахунку, яка є належним доказом та не спростована відповідачем, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
В решті доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений позивачем за подання позову та апеляційної скарги судовий збір (2102+3153=5255 грн) пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 56 % від заявленої суми, що складає 2 942 грн 80 коп.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити частково.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 40 358 грн 39 коп. заборгованості за тілом кредиту скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову у цій частині.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (ЄДРПОУ 14360570, рахунок № НОМЕР_2 ) суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 10 липня 2013 року у розмірі 40 358 (сорок тисяч триста п`ятдесят вісім) грн 39 коп. 
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (ЄДРПОУ 14360570, рахунок № НОМЕР_2 ) 2 942 грн 80 коп. судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий	Т.О. Писана    	
Судді 	К. П. Приходько    	
 	С.О. Журба