Постанова
Іменем України 
08 жовтня 2020 року
м. Київ
Справа № 724/776/19
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/822/560/19
Провадження № 51 – 1744 км 20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                ОСОБА_1 ,
суддів:                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю: 
секретаря судового засідання                                ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                     ОСОБА_5 ,
захисника засудженого ОСОБА_6                адвоката ОСОБА_7 у режимі
відеоконференції,
захисника засудженого ОСОБА_8        адвоката ОСОБА_9 у режимі 
відеоконференції,
захисника засудженої ОСОБА_10                     адвоката ОСОБА_11 у режимі 
                                                                                       відеоконференції, 
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018260160000407 від 15 листопада 
2018 року, щодо: 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Каплівка Хотинського району Чернівецької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Хотинського районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2016 року за 
ст. 122 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,      
за ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 12 КК України,  
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Хотин Чернівецької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 19 січня 2015 року за ст. 289 ч. 2, ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого 31 січня 2018 року по відбуттю строку покарання,  
за ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 12 КК України,  
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки с. Рукшин Хотинського району Чернівецької області, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,  
за ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 12 КК України,  
за касаційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 , захисника засудженої ОСОБА_10 – адвоката ОСОБА_11 на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 січня 2020 року щодо 
ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 
2019 року засуджено:
ОСОБА_8 за ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 12 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 вказано рахувати з 15 листопада 2018 року.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_8 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
ОСОБА_10 за ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 12 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_10 вказано рахувати з 15 листопада 
2018 року.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_10 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого в касаційних скаргах не оскаржено, а також касаційні скарги від якого та щодо якого не надходили.  
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на користь   держави по 333 гривні 65 копійок з кожного процесуальних витрат за проведення судових експертиз.  
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_8 та ОСОБА_10 визнано винуватими та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
Так, 14 листопада 2018 року у період часу з 16 години 30 хвилин по 21 годину в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та неповнолітня особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження, спільно з ОСОБА_12 вживали алкогольні напої. На ґрунті раптово виниклих неприязних відносин внаслідок надмірного вживання спиртних напоїв ОСОБА_6 вчинив сварку з ОСОБА_12 , в ході якої з метою заподіяння тілесних ушкоджень умисно завдав ОСОБА_12 біля 10 ударів кулаками рук в область обличчя та голови.
У подальшому за ініціативою ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи небезпеку своїх дій та передбачаючи суспільну небезпечність наслідків у вигляді смерті ОСОБА_12 , бажаючи її настання, розуміючи причинний зв`язок між своїми діями та наслідками, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,           ОСОБА_10 та неповнолітня особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження, протягом декількох годин з особливою жорстокістю завдавали численні удари руками і ногами по голові, обличчю та тулубу ОСОБА_12 , внаслідок яких останній зазнав особливих страждань, аж до настання його смерті. Смерть ОСОБА_12 настала від набряку та набухання речовини головного мозку, як ускладнення наявної при житті закритої внутрішньочерепної травми із забоєм речовини головного мозку та розвитком субарахноїдальних крововиливів.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 10 січня 2020 року апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого 
ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 – без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали  
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах засудженого 
ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,  просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 , перекваліфікувати його дій зі ст. 115 ч. 2 КК на              ст. 121 ч. 2 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України. Вважає, що ОСОБА_8 не був об`єднаний з іншими співвиконавцями умислом на позбавлення життя ОСОБА_12 та не мав на меті спричинити йому особливі страждання. Даючи свою оцінку доказам у кримінальному провадженні, зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно врахували недостовірні показання свідка ОСОБА_13 , який не міг бачити подій за вікном будинку, оскільки вікно було зашторене, він не повідомляв поліцію про події, не повідомляв і свою дружину ОСОБА_14 про побачене. Указує на те, що показання ОСОБА_8 не повно викладені в судових рішеннях, оскільки він зазначав, що наносив удари ОСОБА_12 тільки спочатку конфлікту, коли той перебував у положенні стоячи, після слів ОСОБА_15 про те, що потерпілий живим не вийде, ударів не наносив. Зазначає, що не усвідомлюючи скоєного, саме ОСОБА_8 перевірив пульс і дихання ОСОБА_12 та встановив, що той помер, а отже не передбачав та не міг передбачити настання таких наслідків. Звертає увагу на те, що не розмежовано хто і які тілесні ушкодження заподіяв ОСОБА_12 , а тілесні ушкодження, заподіяні 
ОСОБА_8 , не можуть перебувати у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.             
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах засудженої ОСОБА_10 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_10 , а кримінальне провадження щодо неї закрити, оскільки не доведено вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 12 КК України, що саме вона заподіяла ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть. Вважає, що вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають вимогам ст. 370 КПК України. Так, судом взято до уваги суперечливі показання свідка ОСОБА_13 , оскільки він не міг бачити подій через вікно, яке було зашторене, не конкретизує хто, в яку частину тіла завдав ударів, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що він телефонував на 102, дружині своїй він також нічого не розповідав, дільничний ОСОБА_16 зазначав про відсутність вхідних дзвінків від ОСОБА_13 . Указує на те, що не розмежовано які тілесні ушкодження та ким були заподіяні ОСОБА_12 , ОСОБА_10 за вказівкою ОСОБА_6 два рази вдарила ОСОБА_12 долонею по обличчю, а тому вважає передчасними висновки, що саме такі тілесні ушкодження, спричинені ОСОБА_10 , перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Зазначає, що у порушення вимог ст. 290 КПК України ОСОБА_10 не було відкрито всі матеріали кримінального провадження. На підтвердження цього в порядку ст. 404 ч. 3 КПК України в суді апеляційної інстанції захисником було заявлено клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження та дослідження довідки ДУ «Чернівецький слідчий ізолятор» від 23 грудня 2019 року про те, що ОСОБА_10 виводилась в слідчий кабінет у період з 04 квітня 2019 року по 
09 квітня 2019 року, дозвіл на перенесення в слідчий кабінет технічних засобів в особовій справі відсутній, а отже з відеоматеріалами вона не знайомилась. Крім того, звертає увагу на те, що призначене ОСОБА_10 за ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 12 КК України покарання не відповідає її особі і за своїм розміром є явно несправедливим, оскільки ОСОБА_10 раніше не судима, має постійне місце реєстрації, на утриманні у неї перебувають неповнолітні діти, вона перебуває на обліку онкологічного диспансеру у зв`язку із хворобою.    
Заперечень на касаційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_11 від учасників судового провадження не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у судовому засіданні висловили доводи на підтримання своїх касаційних скарг та просили їх задовольнити, захисник засудженого ОСОБА_6 – адвокат ОСОБА_7 вважав касаційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_11 обґрунтованими та просив їх задовольнити. 
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційні скарги захисників   ОСОБА_9 та ОСОБА_11 необґрунтованими і просила залишити їх без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_10 – без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.   
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційних скаргах, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в умисному вбивстві, вчиненому з особливою жорстокістю, за попередньою змовою групою осіб, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими доказами.
Суд першої інстанції ретельно дослідив та перевірив на предмет допустимості докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та на підтвердження їх винуватості послався, у тому числі: на показання самого ОСОБА_8 , який розповів про обставини завдання ударів ОСОБА_12 . ОСОБА_6 та ним особисто у життєво важливі органи, після чого ОСОБА_12 лежав на підлозі та стогнав, про те, що після слів ОСОБА_6 , що потерпілий живим не вийде, ОСОБА_10 та неповнолітня особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження, скакали на потерпілому, завдавали йому ударів ногами та руками в різні частини тіла, ОСОБА_12 просив допомоги та помер, він та неповнолітня особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження, за вказівкою ОСОБА_6 вивезли труп садовою тачкою та викинули в канаву; на показання ОСОБА_10 про обставини побиття ОСОБА_12 та завдання йому ударів у життєво важливі органи, а також про те, що під час перебування у будинку хтось стукав у вікно, але вона нікого не побачила; на показання ОСОБА_6 про те, що він та ОСОБА_8 били ОСОБА_12 по черзі, після смерті потерпілого він виніс його на вулицю, а 
ОСОБА_8 та неповнолітня особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження, вивезли труп тачкою на іншу вулицю, також повідомив, що під час бійки у будинку хтось стукав у вікно, однак він нікого не бачив.       
Суд також правильно оцінив та врахував показання свідка ОСОБА_13 – очевидця подій про те, що він через вікно сусіднього будинку бачив як ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та неповнолітня особа, матеріали кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження, протягом кількох годин завдавали удари ОСОБА_12 у життєво важливі органи, у тому числі в ділянку розташування статевого органу, потерпілий просив допомоги, однак його продовжували бити, ОСОБА_6 казав, що ОСОБА_12 з будинку живим не вийде, він стукав у вікно будинку, однак до нього ніхто не вийшов, наступного дня він виявив труп ОСОБА_12 на другій вулиці в канаві та повідомив про це на 102. Судом встановлено, що свідок ОСОБА_13 давав аналогічні показання в ході проведення слідчого експерименту від 22 лютого 2019 року за його участю. 
Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обґрунтовано послався у вироку: на дані, які містяться в протоколі обшуку від 
15 листопада 2018 року житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого на території домоволодіння вилучено садову тачку зі слідами крові, а в будинку зіскоби з дверей, рами вікна, підлоги, тумбочки, а також одяг та інші предмети зі слідами крові, походження якої за висновками судових імунологічних експертиз від 29 грудня 
2018 року №№ 1606, 1607, 1608, 1609, 1610, 1611, 1612 не виключається від 
ОСОБА_12 ; на дані, які містяться в протоколі огляду місяця події від 15 листопада 2018 року про виявлення по АДРЕСА_3 трупа ОСОБА_12 з множинними тілесними ушкодженнями та слідами насильницької смерті; на дані, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 16 листопада 2018 року за участю ОСОБА_8 , який на місці продемонстрував яким чином завдавались удари ОСОБА_12 ; на висновки судово-цитологічних експертиз від 21 грудня 2018 року № 148 та від 29 грудня 2018 року 
№ 149, від 28 грудня 2018 року № 152 та № 153, від 29 грудня 2018 року № 150 та 
№ 151 про наявність на зрізах нігтьових пластин, піднігтьовому вмісті та на змивах рук відповідно ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 крові та клітин з антигеном (Н)О, походження яких можливе від ОСОБА_17 .
Згідно з висновками судово-медичної експертизи від 03 січня 2019 року № 106-н та додаткової судово-медичної експертизи від 02 квітня 2019 року № 51-н на тілі 
ОСОБА_12 виявлено велику кількість тілесних ушкоджень, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, тілесних ушкоджень середньої тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень, утворення яких не виключено внаслідок ударів ногами і руками по голові та тілу, вони могли утворитися за обставин вказаних ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_13 у ході слідчих експериментів. Смерть ОСОБА_12 настала від набряку та набухання речовини головного мозку, як ускладнення наявної при житті закритої внутрішньочерепної травми із забоєм речовини головного мозку та розвитком субарахноїдальних крововиливів. Тривалість життя ОСОБА_12 після отримання ним тілесних ушкоджень, що спричинили настання його смерті, могла вираховуватись як кількома десятками хвилин, так і декількома годинами.   
Доводи касаційних скарг про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 та про недоведеність винуватості ОСОБА_10 є безпідставними. 
Виходячи із сукупності всіх встановлених судами обставин вчиненого діяння, зокрема: способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації поранень, причин припинення злочинних дій, поведінки винних і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, поведінки винних після вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_10 усвідомлювали суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачали суспільно небезпечні наслідки і бажали їх настання. 
Умисне вбивство, вчинене за попередньою змовою групою осіб, має місце, коли у позбавленні потерпілого життя брали участь кілька осіб (двоє і більше). За цей злочин несуть відповідальність і ті особи, які, хоча й не вчиняли дій, що безпосередньо спричинили смерть потерпілого, але, будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення життя особи, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу. 
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_10 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував їх дії за ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 12 КК України. При цьому всім наявним доказам суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Підстав, передбачених ст. 284 КПК України, для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_10 не встановлено.
При призначені покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції з дотриманням положень статей 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_8 , який раніше неодноразово судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, не працює, зловживає алкоголем, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставинами, які пом`якшують його покарання, суд врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_8 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ст. 115 ч. 2 КК України, мотивувавши таке рішення. Підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 69 КК України за доводами касаційної скарги захисника ОСОБА_9 та матеріалами кримінального провадження не вбачається.  
При призначені покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції з дотриманням положень статей 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_10 , яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується негативно, поводиться аморально, не працює, позбавлена батьківських прав щодо трьох дітей, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, які пом`якшують її покарання, судом не встановлено, а обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_10 без її ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив їй покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ст. 115 ч. 2 КК України, мотивувавши таке рішення. Підстав вважати призначене ОСОБА_10 покарання явно несправедливим внаслідок суворості за доводами касаційної скарги захисника ОСОБА_11 та матеріалами кримінального провадження не вбачається.  
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого 
ОСОБА_8 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у них доводи, у тому числі, про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, про недоведеність винуватості ОСОБА_10 , неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , про недостовірність показань свідка ОСОБА_13 та визнав їх безпідставними, належним чином мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими.
Згідно з журналом судового засідання від 10 січня 2020 року та аудіозаписом цього судового засідання, який міститься на технічному носії фіксації кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_10 було надано можливість надати пояснення без обмеження у часі, в ході яких вони підтвердили правильність своїх показань у суді першої інстанції та відображених у вироку місцевого суду, а ОСОБА_10 також зазначила, що завдавала ударів ОСОБА_12 .   
У суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_10 та її захисник – адвокат ОСОБА_11 заявили про порушення вимог ст. 290 КПК України при відкритті та ознайомленні ОСОБА_10 з матеріалами кримінального провадження. Про таке порушення ОСОБА_10 не повідомляла під час кримінального провадження в суді першої інстанції та не зазначала в апеляційній скарзі. Разом з тим, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив такі твердження, у тому числі, шляхом дослідження протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 04 квітня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_10 в присутності свого захисника – адвоката ОСОБА_18 ознайомилася з усіма матеріалами кримінального провадження разом з усіма відеофайлами, та надав мотивовану відповідь. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини 
ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 2 пунктами 4, 12 КК України, та правильність кваліфікації їх дій.
За таких обставин, суд вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог        ст.ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України. 
На необхідність дотримання законної процедури, принципу рівності сторін та права обвинуваченої особи на захист під час кримінального провадження неодноразово у своїх рішеннях наголошував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, суд зазначив, що кримінальне провадження, у тому числі складові такого провадження, які стосуються процедури, мають бути засновані на принципі змагальності, і має бути забезпечена процесуальна рівність сторін обвинувачення і захисту. Право на судовий розгляд за принципом змагальності означає, що сторонам обвинувачення і захисту має бути надана можливість ознайомитися із зауваженнями та доказами, наданими іншою стороною і відповісти на них (справа «Джеват Сойсал проти Туреччини», заява № 17362/03, рішення від 23 вересня 2014 року, остаточне рішення від 23 грудня 2014 року); згідно з принципом рівності сторін змагального процесу як однієї зі складових розширеної концепції справедливого суду кожній стороні повинно бути надано розумну можливість представити свої аргументи на умовах, які не ставлять її у гірше становище порівняно з опонентом.       
Що стосується клопотання захисника засудженої ОСОБА_10 – адвоката ОСОБА_11 щодо врахування при касаційній перевірці судових рішень першої та апеляційної інстанції факту проведення розслідування Державним бюро розслідувань за заявою ОСОБА_10 про застосування незаконних методів слідства, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Ні в апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_10 , ні в касаційній скарзі її захисник – адвокат ОСОБА_11 не зазначали про застосування незаконних методів слідства. 
Із журналу судового засідання від 22 травня 2019 року та аудіозапису цього судового засідання, який міститься на технічному носії фіксації кримінального провадження в суді першої інстанції, вбачається, що обвинувачена ОСОБА_10 повідомила про застосування щодо неї фізичної сили працівниками поліції під час затримання.
Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 травня 
2019 року доручено Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань провести дослідження фактів, викладених в усній заяві обвинуваченої ОСОБА_10 , про застосування фізичного насильства щодо неї працівниками Хотинського відділення поліції ГУНП в Чернівецькій області.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, то це вимагає від держави проведення ефективного офіційного розслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Євген Петренко проти України» від 29 січня 2015 року, рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та інші).
На спростування викладених у клопотанні захисника ОСОБА_11 доводів прокурор у кримінальному провадженні на адресу Верховного Суду надіслав копію постанови слідчого Другого слідчого відділу управління Територіального управління Державного бюро розслідувань від 18 серпня 2020 року, якою кримінальне провадження № 62019240000000444 від 31 травня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України, закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях працівників Хотинського відділення поліції ГУНП в Чернівецькій області складу кримінального правопорушення (вх. № 21475/0/170-20 від 05 жовтня 2020 року).  
Отже, перевірку проведено уповноваженим органом, у тому числі, шляхом допиту ОСОБА_10 та працівників Хотинського відділення поліції ГУНП в Чернівецькій області, та прийнято відповідне процесуальне рішення. Відомостей про жорстоке поводження, повідомлених ОСОБА_10 суду першої інстанції, уповноваженим органом  не встановлено.
Покарання, призначене ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів, воно відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Питання звільнення засуджених від покарання за хворобою може бути вирішене в порядку статей 537, 539 КПК України за наявності передбачених законом підстав місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, відповідно до вказаних статей. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 10 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 та захисника засудженої ОСОБА_10 – адвоката ОСОБА_11 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                        ОСОБА_3