ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2020 р.                                                                           Справа № 914/273/20

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бонк Т.Б.,                                                                                                                        Матущак О.І.,
в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства «Комбінат міського господарства», б/н від 28 квітня 2020 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 26 березня 2020 року (підписане 31.03.2020 року), суддя Галамай О.З.
у справі №914/273/20
за позовом Фізичної особи-підприємця Дмитрах Олега Львовича, м. Трускавець, Львівська область
до відповідача Комунального підприємства «Комбінат міського господарства», м. Дрогобич, Львівська область
про стягнення 21 547,22 грн.

в с т а н о в и в :
Фізична особа-підприємець Дмитрах Олег Львович звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Комунального підприємства «Комбінат міського господарства» про стягнення 262 568,94 грн., з яких: 243 140,43 грн. - заборгованості за надані послуги з врахуванням інфляції, 17 506,41 грн. - 3% річних та 1 922,10 грн. - пені.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03 лютого 2020 року роз`єднано позовні вимоги у справі №914/34/20 та виділено у самостійні провадження позовні вимоги за договором про закупівлю №15-1/02/18 від 15.02.2018 та договором поставки №080418 від 06.04.2018.
На підставі ухвали від 03 лютого 2020 року судом зареєстровано виділену у самостійне провадження позовну вимогу ФОП Дмитрах Олега Львовича до Комунального підприємства «Комбінат міського господарства» про стягнення заборгованості за договором поставки №080418 від 06.04.2018 на загальну суму 21 547,22 грн з присвоєнням судовій справі №914/273/20.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 26 березня 2020 року у справі №914/273/20 позов задоволено частково: присуджено до стягнення з Комунального підприємства «Комбінат міського господарства» на користь Фізичної особи-підприємця Дмитрах Олега Львовича 19   625,12 грн., з яких: 17 400 грн. - основного боргу, 1   362,83 грн. - інфляційних втрат та 862,29 грн. - 3% річних. В задоволенні позовної вимоги про стягнення пені в сумі 1   922,10 грн. - відмовлено.
Рішення суду в частині задоволення позову мотивоване тим, що відповідачем порушено умови укладеного між сторонами договору поставку в частині оплати товару за видатковою накладною №РН-0000114 від 06 квітня 2018 року на суму 17   400 грн. Поряд з тим, суд першої інстанції визнав підставними та обґрунтованими нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат у повному обсязі. Щодо стягнення пені в сумі 1   922,10 грн., суд, встановивши, що таку нараховано поза межами 6-тимісячного строку від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, відмовив у вказаній вимозі.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач - Комунальне підприємство «Комбінат міського господарства» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 26 березня 2020 року у справі №914/273/20 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема, зазначає, що видаткові накладні, на які посилається позивач, скріплені підписом невідомої особи, при цьому, будь-які інші докази отримання відповідачем товару в матеріалах справи відсутні. З огляду на наведене апелянт також вважає безпідставним нарахування йому 3% річних та інфляційних втрат, одночасно звертаючи увагу, що позивачем не правильно здійснено розрахунок інфляційних втрат, оскільки підсумований індекс інфляції становитиме 107,6%, а не 107,832%, як це зазначив позивач.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19 травня 2020 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Комбінат міського господарства» залишено без руху.
Ухвалою суду від 22 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі №914/273/20 за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Комбінат міського господарства» на рішення Господарського суду Львівської області від 26 березня 2020 року; справу №914/273/20 призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.10 ст.270 ГПК України; позивачу надано строк (15 днів з дня отримання ухвали) для подання суду відзиву на апеляційну скаргу.
10 липня 2020 року від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зокрема, зазначає, що подані позивачем накладні також містять печатку відповідача, при цьому, останнім не доведено, що печатка підприємства була викрадена чи використана третіми особами всупереч інтересів відповідача. Крім цього, наголошує, що за умовами договору розрахунки за поставлений товар здійснюються саме на підставі видаткових накладних, а не інших документів, про які зазначає скаржник в апеляційній скарзі. Також звертає увагу суду, що відповідач частково здійснював оплату за поставлений товар. У відзиві на апеляційну скаргу позивач повідомив, що понесе витрати на правову допомогу, надану під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в сумі 2   500 грн.
29 липня 2020 року від позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів: копії акту №8-08/04/19 від 08 липня 2020 року прийому-передачі наданої правової допомоги за договором №8/04 від 24.04.2019 року у справі №914/273/20 на суму 2   500 грн.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 06 квітня 2018 року між Фізичною особою-підприємцем Дмитрах Олегом Львовичем (в тексті договору - постачальник) та Комунальним підприємством «Комбінат міського господарства» (в тексті договору - покупець) укладено договір поставки №080418, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 постачальник зобов`язався передати в погоджені строки (строк) покупцеві товар (товари), а покупець - прийняти товар (товари) і сплатити за нього згідно з умовами цього договору.
Згідно з п.1.2 Договору предметом поставки є щебінь. Поставка товару здійснюється окремими партіями. Асортимент, кількість і ціна товару погоджується сторонами в усних або письмових заявках на кожну окрему партію товару.
Ціна товару остаточно узгоджується та вказується сторонами у видатковій накладній на поставку товару (п.2.2 Договору).
Відповідно до п.2.4 договору оплата за поставлений товар (надані послуги) здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 10 (десяти) календарних днів від дати виписки накладної та передачі у власність покупця товару або шляхом взаємозаліку.
У п.3.1 Договору сторони погодили, що постачальник, на основі заявок покупця, поставляє товар згідно специфікацій або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною даного договору.
Пунктом 5.2 Договору сторони погодили, що за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором сторона, що прострочила виконання зобов`язань, сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний прострочений день, виходячи з суми прострочених зобов`язань, визначеної в порядку, встановленому Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань.
Згідно з п.8.6 Договору останній набуває чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2019 року, але у будь-якому випадку до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.
На виконання умов договору сторонами підписано специфікації №1 від 06 квітня 2018 року на суму 17   400 грн. та №2 від 01 жовтня 2018 року на суму 26 406 грн. та позивачем передано відповідачу товар на загальну суму 43 806 грн., що підтверджується видатковими накладними №РН-0000114 від 06 квітня 2018 року на суму 17 400 грн. та №РН-0000455 від 04 жовтня 2018 року на суму 26 406 грн., які підписані представниками обох сторін, а їх підписи скріплено печатками юридичних осіб - сторін договору.
Поряд з тим, у матеріалах справи містяться рахунки-фактур №СФ-0000099 від 06 квітня 2018 року та №СФ-0000361 від 01 жовтня 2018 року, в яких міститься посилання на договір поставки.
Однак, відповідачем частково оплачено поставлений товар в сумі 26   406 грн. (02 жовтня 2018 року оплачено 25 374,60 грн., та 23 жовтня 2018 року - 1 031,40 грн.), що підтверджується банківськими виписками про рух коштів позивача. У призначеннях платежів міститься посилання на рахунок №СФ-0000361 від 01 жовтня 2018 року, відтак, відповідачем оплачено лише накладну №РН-0000455 від 04 жовтня 2018 року на суму 26 406 грн.
Докази оплати поставленого відповідачу товару згідно з накладною №РН-0000114 від 06 квітня 2018 року на суму 17 400 грн. у матеріалах справи відсутні.
06 травня 2019 року позивач надіслав на адресу відповідача претензію, вих.№25/04 від 26.04.2019 з вимогою оплатити заборгованість за договором поставки №080418 від 06 квітня 2018 року в сумі 17 400 грн.
У відповіді на претензію відповідач повідомив про зміну керівництва та проведення перевірки щодо викладених у претензії обставин, а також просив надати копію договору та видаткових накладних про поставку товару.
16 грудня 2019 року позивач скерував відповідачу ще одну претензію, вих.№5/12 від 09.12.2019, однак відповіді на таку матеріали справи не містять.
В лютому 2020 року ФОП Дмитрах Олег Львович звернувся до суду з цим позовом про стягнення з КП «Комбінат міського господарства» 21   547,22 грн., з яких: 17   400 грн. - основний борг за договором поставки №080418 від 06 квітня 2018 року, 1 362,83 грн. - інфляційні втрати, 862,29 грн. - 3% річних та 1 922,10 грн. - пеня.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).
Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Обов`язок покупця щодо оплати товару передбачено частиною 1 ст.692 ЦК України.
В силу положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Поряд з тим, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У п.2.4 договору поставки сторони погодили, що оплата за поставлений товар (надані послуги) здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 10 (десяти) календарних днів від дати виписки накладної та передачі у власність покупця товару або шляхом взаємозаліку.
Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як встановлено судом вище, відповідачем порушено свої зобов`язання за договором щодо оплати поставленого товару, у зв`язку з чим, в нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 17   400 грн. (за видатковою накладною №РН-0000114 від 06 квітня 2018 року). Докази сплати вказаного боргу у матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надано.
Разом з тим, посилання скаржника, вказані в апеляційній скарзі спростовані в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
Зокрема, судом враховано, що відповідачем не заперечувався факт наявності відтиску печатки на видаткових накладних, а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначеної печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі відповідача, у зв`язку з чим, суд визнав доведеним факт поставки товару відповідачу за спірними накладними.
Одночасно місцевим господарським судом правильно спростовано посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи товарно-транспортних накладних, оскільки товарно-транспортна накладна не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує господарську операцію щодо поставки товару, яким у цьому випадку є саме видаткова накладна. У п.3.1 Договору сторони погодили, що постачальник, на основі заявок покупця, поставляє товар згідно специфікацій або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною даного договору.
Поряд з тим, судом враховано, що відповідачем частково оплачено поставлений за договором товар, а саме: в сумі 26 406 грн. за накладною №РН-0000455 від 04 жовтня 2018 року, а позивачем подано суду відповідні податкові накладні, що в сукупності з іншими доказами підтверджує факт поставки відповідачу товару.

Крім того, відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши розрахунки позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та підставність позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 1 362,83 грн. - інфляційних втрат та 862,29 грн. - 3% річних.
При цьому, колегія суддів вважає помилковими посилання скаржника на те, що позивачем не правильно здійснено розрахунок інфляційних втрат (на думку скаржника підсумований індекс інфляції становить 107,6%, а не 107,832%, як це зазначив позивач). Судом перевірено розрахунок позивача та встановлено, що такий є арифметично правильним, підсумковий індекс інфляції за період з травня 2018 року по листопад 2019 року становить 107,832%, як і було зазначено у розрахунку позивача.
Щодо стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання  за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до п.5.2 Договору сторони погодили, що за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором сторона, що прострочила виконання зобов`язань, сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожний прострочений день, виходячи з суми прострочених зобов`язань, визначеної в порядку, встановленому Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань.
Разом з цим, частиною 6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Вказаною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч.6 ст.232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 07 червня 2019 року у справі №910/23911/16 та від 22 серпня 2019 року у справі №914/508/17).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 1   922,10 грн. за період з 26 грудня 2018 року по 16 квітня 2019 року, нараховану на заборгованість в сумі 14 700 грн. по накладній від 06 квітня 2018 року.
Сторонами у договорі (п.2.4) погоджено, що оплата за поставлений товар здійснюється шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 10 (десяти) календарних днів від дати виписки накладної та передачі у власність покупця товару або шляхом взаємозаліку. Тобто останнім днем оплати видаткової накладної від 06 квітня 2018 року було 16 квітня 2018 року.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена до стягнення пеня нарахована позивачем поза межами строку, передбаченого ч.6 ст.232 ГК України, а відтак, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Беручи до уваги наведені вище обставини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Крім цього, як зазначалось вище, у відзиві на апеляційну скаргу позивач повідомив суд, що понесе витрати на правову допомогу, надану під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в сумі 2 500 грн., які просив стягнути з відповідача. Також від позивача до суду надійшло клопотання про долучення копії акту №8-08/04/19 від 08 липня 2020 року прийому-передачі наданої правової допомоги за договором №8/04 від 24.04.2019 року у справі №914/273/20 на суму 2 500 грн.
Від відповідача до суду не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
В силу положень ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За змістом ч.1 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.126 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи апеляційним судом, позивач надав суду наступні докази: копію договору №8/04 про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) від 24 квітня 2019 року, укладеного між ФОП Дмитрах О.Л. та Адвокатським об`єднанням «Івашків і Партнери», ордер на надання правничої (правової) допомоги серія ВС №1018618 від 08 липня 2020 року на представництво інтересів ФОП Дмитрах О.Л. - адвокатом Івашків Юрієм Володимировичем, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛВ №000300 від 24 березня 2016 року, копію акту №8-08/04/19 від 08 липня 2020 року прийому-передачі наданої правової допомоги за договором №8/04 від 24.04.2019 року у справі №914/273/20 на суму 2 500 грн.
У вказаному акті описано наступні роботи, виконані адвокатом: ознайомлення з апеляційною скаргою - 15 хв.; складення та подання відзиву на апеляційну скаргу - 2 год. 15 хв.; загалом витрачено часу - 2 год. 30 хв.; вартість наданої правничої допомоги становить 2   500 грн.
Згідно з ч.5 ст.126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.6 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 року у справі №910/906/18.
Від відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції, до суду не надходило.
Колегією суддів встановлено, що до відзиву та клопотання про долучення доказів позивач долучив фіскальний чек, накладну Укрпошти та опис вкладення у цінний лист, які підтверджують надіслання 08 липня 2020 року та 28 липня 2020 року відповідачу відзиву на апеляційну скаргу та вказаного клопотання. Вказане свідчить про ознайомлення відповідача із клопотанням позивача а також про те, що у відповідача була можливість подати суду клопотання, на підставі ч.5 ст.126 ГПК України, про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 травня 2019 року  у справі №903/390/18 та від 07 липня 2020 року у справі №914/1002/19.
Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката відповідач суду не надав.
З огляду на наведене, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти та складність справи, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 грн. відповідають встановленим критеріям.
Разом з цим, згідно з ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та з огляду на залишення оскаржуваного рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2   500 грн. - у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст.123, 126, 129, 236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 26 березня 2020 року у справі №914/273/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Комунального підприємства «Комбінат міського господарства» - без задоволення.
Стягнути з Комунального підприємства «Комбінат міського господарства» (82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. П. Орлика, 15; код ЄДРПОУ - 32300054) на користь Фізичної особи-підприємця Дмитрах Олега Львовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) 2 500 грн. - у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
На виконання постанови Господарському суду Львівської області видати наказ.
Матеріали справи №914/273/20 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бонк Т.Б.

Суддя                                                                                          Матущак О.І.