Справа № 161/1584/19 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/974/20  Категорія: 8 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
05 листопада 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року,
                                         В С Т А Н О В И В :
У січні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеним позовом.
Покликався на те, що він є власником будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке раніше належало його померлим батькам ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та земельної ділянки, площею 0,0778 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за тієї ж адресою, і яку він успадкував після смерті матері. 
Крім того, позивач зазначав, що його батьки на підставі рішень Підгайцівської сільської ради Луцького району від 12 січня 1995 року  № 2-5 та від 2 квітня 2008 року № 27-7, без одержання Державного акту на право власності на земельну ділянку, фактично для обслуговування вказаного будинковолодіння користувались земельною ділянкою площею 0,13 га.
Також ОСОБА_3 , зазначав, що у 2017 році йому стало відомо про те, що рішенням Підгайцівської сільської ради № 20-3 від 29 березня 2005 року відповідачу ОСОБА_1 була передана у власність суміжна земельна ділянка,  площею 0,2344 га, на яку 25 жовтня 2011 року вона отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА №662065. 
Посилаючись на ті обставини, що орган місцевого самоврядування, на його думку, передав у приватну власність ОСОБА_1 частину земельної ділянки, якою користувались його батьки, і на якій знаходяться його господарські будівлі і споруди, та має місце накладення земельних ділянок, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати незаконними та скасувати: рішення Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 29 березня 2005 року №20-3 в частині передачі відповідачу ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки у с. Підгайці Луцького району Волинської області; Державний акт на право власності на земельну ділянку серії АЯ № 662065, площею 0,2344 га, виданий 05 жовтня 2011 року на підставі цього рішення та відшкодувати йому понесені судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, у якому висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення суду вірним та законним, прийнятим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 за недоведеністю суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих, переконливих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Такий висновок суду першої інстанції є правильний.
Встановлено, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та присадибної земельної ділянки з кадастровим номером 0722884800:01:001:6455, площею 0,0778 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Вказане майно ним набуте у власність у порядку спадкування після смерті його батьків – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (т.1 а.с.5-6, 16 - 17).
Право власності на земельну ділянку посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку від 31 березня 2011 року, який виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 листопада 2010 року (т. 1 а.с. 12).
З наявних в матеріалах справи, письмових доказів – витягів з рішень Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 12 січня 1995 року № 2-5, від 02 квітня 2008 року № 27-7 вбачається, що вказаною сільською радою приймалися рішення про передачу батькам позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки площею 0,13 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Підгайці, однак Державні акти на право власності на земельну ділянку їм не видавались і технічна документація не виготовлялась (т. 1 а.с. 18-19, 22).
Також встановлено, що на підставі рішення Підгайцівської сільської ради від 29 березня 2005 року №20-3 відповідачу ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2344 га, кадастровий номер 0722884800:01:001:3115, що підтверджується державним актом АЯ №662065 від 18 листопада 2005 року  (т.1 а.с.66, 69).
Згідно наданої відповідачем ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою слідує, що при первісному технічному формуванні вказаної земельної ділянки із закріпленням її меж в натурі (на місцевості) межовими знаками у 2005 році, землевпорядною організацією складався акт погодження меж цієї земельної ділянки, який підписаний всіма суміжними землевласниками, в тому числі і матір`ю позивача ОСОБА_5 (т.1 а.с. 61-63).
Крім того, встановлено, що 28 жовтня 2011 року відповідач ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу відчужила частину вищевказаної земельної ділянки площею 0,0972 га, яка не межує із земельною ділянкою позивача ОСОБА_3 , громадянці ОСОБА_6 , а на земельну ділянку площею 0,1372 га, що залишилась, і на якій розміщене її будинковолодіння, 25 жовтня 2011 року отримала новий Державний акт серія ЯК № 149907 (т. 1, а.с. 64, 68, 78-82).
З висновку судової земельно-технічної експертизи Волинського відділення Львівського НДІСЕ МЮ України від 14 травня 2020 року вбачається, що фактична площа земельної ділянки, що знаходиться у користуванні ОСОБА_3 становить 1191 м. кв., що не відповідає площі та межам земельної ділянки, вказаних у його державному акті на право власності на земельну ділянку. Крім того має місце накладення належних сторонам спору ОСОБА_3 і ОСОБА_1 земельних ділянок (т. 2 а. с. 2-26).
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положення цієї статті базується на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 статті 55).
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до положень ст. ст. 22, 23 Земельного Кодексу України 1991 року, що діяв на час постановлення Підгайцівською сільською радою рішення від 12 січня 1995 року № 2-5, яким вирішено передати у приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку батьку позивача ОСОБА_4 , право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Згідно вимог ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України 2001 року, в редакції чинній на час прийняття рішення від 02 квітня 2008 року № 27-7 Підгайцівською сільською радою про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,13 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Підгайці матері позивача ОСОБА_5 право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.
Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на земельну ділянку та державної реєстрації забороняється.
З матеріалів справи вбачається, що батьки позивача ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за життя жодних документів, які б посвідчували їх право власності чи право постійного користування земельною ділянкою площею 0,13 га не одержували і реєстрація їх прав на вказану земельну ділянку не проводилась.
Тому, покликання позивача ОСОБА_3 на те, що його батьки на законних підставах користувались земельною ділянкою площею 0,13 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Підгайці, і таке право набуте ним після їх смерті у порядку спадкування є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги з приводу неврахування судом першої інстанції обставин щодо непогодження відповідачем ОСОБА_1 меж одержуваної у власність земельної ділянки із усіма суміжними власниками та землекористувачами на думку колегії суддів, не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжному землекористувачу ОСОБА_1 не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки їй у власність за обставин виготовлення останньою відповідної технічної документації.
Крім того, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що право власності на земельну ділянку площею 0,2344 га, яка межує із земельною ділянкою позивача ОСОБА_3 площею 0,0778 га, відповідачем ОСОБА_1 було набуте у законний спосіб у листопаді 2005 року, тобто раніше ніж таке право виникло на земельну ділянку у матері позивача ОСОБА_5 у квітні 2008 року, яку пізніше успадкував ОСОБА_3 . Тому твердження позивача про те, що саме земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 накладається на його земельну ділянку є необґрунтованими і не відповідають дійсним обставинам справи, які були встановлені судом першої інстанції під час розгляду справи.
Інші доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, вірних висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо незаконності оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
                                             У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді