Дата документу 06.11.2020 Справа № 331/3295/19

Запорізький апеляційний суд 

Єдиний унікальний № 331/179/20         Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
 
провадження № 22-ц/807/2834/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06  листопада 2020 року                                                         м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів: Кримської О.М., 
Дашковської А.В.,
розглянув у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Крамарчука Романа Сергійовича на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 07 липня 2020 року, 
В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Зазначала, що з 2016 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Посилаючись на те, що дитина знаходиться на її утриманні, а відповідач ніякої допомоги їй не надає, просила суд на підставі ст.ст.84, 181,182,191 СК України стягнути з нього аліментів на утримання дитини у розмірі ј частки від усіх видів доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частки до досягнення дитиною трирічного віку. В ході розгляду справи позивач просила залишити без розгляду її вимоги про стягнення аліментів на своє утримання. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 26.07.2019 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття. 
Допущено негайне виконання судового рішення в межах платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.
Додатковим рішенням цього ж суду від 25 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку залишені без розгляду.
Судове рішення мотивовано тим, що малолітній ОСОБА_3 є єдиною дитиною відповідача, який згідно із законом зобов`язаний утримувати дитину до досягнення повноліття. З урахуванням майнового стану сторін суд визнав за можливе стягнути з відповідача аліменти у розмірі ј частки всіх видів його заробітку, що буде відповідати якнайкраще інтересам дитини. 
В апеляційній скарзі про зміну судового рішення і зменшення розміру стягнення до 1/6 частки ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Крамарчук Р.С., зазначає, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання малолітньої дитини становить близько 6 800 грн., що практично в чотири рази більше, ніж прожитковий мінімум на дитину відповідного віку. З урахуванням рівності обов`язків батьків щодо утримання дитини її утримання буде більше середньомісячної зарплати в Запорізькій області. На думку відповідача, аліменти у розмірі 1/6 частки від його доходів в повній мірі забезпечить гармонійний розвиток дитини. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відхили апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін. Вважає, що судом правильно визначений розмір аліментів і підстав для його зменшення немає. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Встановлено, що сторони з 2016 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10), який проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_1 . 
Позивач ОСОБА_1 не працює, оскільки здійснює догляд за неповнолітньою дитиною.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно із статтею 141  Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин першої - третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення ( ч. 1 ст. 182 СК України).
Згідно роз`яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.
Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.
Згідно із ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
ОСОБА_1 проживає разом з зі своїм сином та має право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів.
Судом встановлено, що між сторонами відсутня домовленість щодо сплати аліментів, відповідач у добровільному порядку коштів на утримання дитини не надає.
Урахувавши обов`язок обох батьків утримувати до повноліття свого сина, повноцінно забезпечувати його інтереси,  суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі ј частики з усіх видів заробітку (доходу).
Доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом першої інстанції розмір утримання є занадто великим для малолітньої дитини, оскільки в декілька разів перевищує прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, є неспроможними.
Гарантований державою прожитковий мінімум  в повній мірі не може забезпечити дитині такий рівень життя, який був би достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Визначений судом першої інстанції розмір аліментів відповідає принципам розумності та справедливості та не ставить платника аліментів у скрутне матеріальне становище.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б могли вплинути на визначення розміру аліментів. В матеріалах справи відсутні відомості, що на утриманні відповідача перебувають інші особи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.
Ураховуючи, що аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також недоведеність позивачем суттєвої зміни матеріального становища, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення розміру аліментів.
Зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів без будь-яких підстав суперечить інтересам малолітньої дитини. 
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.
Інших належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
З мотивів, викладених вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника – адвоката КрамарчукРомана Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2020 року у цій справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська