ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/12400/20	Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М. 	
Провадження № 22-ц/817/961/20 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Сташків Б. І., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Боднар Р.В. 
учасників справи : представника позивача                                          ОСОБА_1 адвоката Мельниченка М.С. 
                                       в режимі відеоконференції
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/12400/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 вересня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, постановлену суддею Грицай К.М.,-

В С Т А Н О В И В:
       У липні 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 258049 грн та моральної шкоди 100000 грн. 
       07 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 , а саме - квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить останньому .
       В обгрунтування необхідності забезпечення позову посилається на те, що відповідач з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення грошових коштів може здійснити перереєстрацію зазначеної квартири. Розмір заявлених позовних вимог є значним, тому обраний ним спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами. Вважає за доцільне вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказану квартиру, оскільки невжиття заходів забезпечення може утруднити подальше виконання рішення суду.
       Заявник ОСОБА_3 вважає недоцільним вжиття заходів щодо зустрічного забезпечення, оскільки накладення арешту на майно ОСОБА_2 не призведе до заподіяння збитків відповідачу, а лише унеможливить подальше його відчуження.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено.
       Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_4 , звернувся із апеляційною скаргою на ухвалу суду, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права права просить її скасувати, та постановити нову ухвалу, якою його заяву про забезпечення позову задовольнити.
       В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що заявником не обгрунтувано, що ймовірне рішення суду про задоволення позовних вимог про стягнення коштів вплине на права та обов`язки відповідача щодо нерухомого майна та яким чином здійснення дій щодо розпорядження квартирою може призвести до утруднення чи невиконання рішення. 
       Зазначає, що метою подання ним позову є повернення сплачених позивачем коштів. Тому необхідність вжиття заходів забезпечення позову, як арешт майна у даній справі обумовлена можливістю перереєстрації відповідачем зазначеної квартири з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення з нього значних грошових коштів. У випадку продажу квартири та відсутності забезпечення позову іншим шляхом, виконати рішення про стягнення коштів буде неможливо у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути накладено стягнення. Також вказує на те, що заходи забезпечення позову, які він просить вжити жодним чином не перешкоджають відповідачам користуватись спірним майном на період розгляду справи.
       Відзив у визначений судом термін на апеляційну скаргу не надійшов.
       Під час розгляду справи в апеляційному суді представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мельниченко М.С. підтримав апеляційну скаргу в її межах. Окрім того пояснив, що за відповідачем виявлено реєстрацію значної кількості об`єктів нерухомого майна, однак, для забезпечення позову вибраний об`єкт найменшої, на думку позивача, вартості.
       Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явився, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи у його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мельниченка М.С., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві про забезпечення позову позивачем висловлено лише припущення щодо подальшої неможливості виконання рішення суду, необхідність у застосуванні обраного ним виду забезпечення позову не було обґрунтовано, а додані до позову докази не дають суду можливості пересвідчитися у тому, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. А також, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру відповідача №7 за адресою АДРЕСА_2 , є неспівмірним із обсягом позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 258 049,00 та моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн., оскільки матеріали справи не містять відомостей стосовно ринкової вартості вказаної квартири, а надані заявником відомості із сайту «PIA нерухомість» про ринкову вартість квартири, яка складає близько 444 тис. грн. суд не бере до уваги, оскільки відсутні докази тотожності із квартирою відповідача. 
       Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.        
       Судом установлено, що позивач у своїй позовній заяві вказував, що 04.03.2019 року між ним та ОСОБА_2 була досягнута домовленість про купівлю-продаж з розстрочкою платежу автомобіль марки «Audi A6 Allroad», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 за ціною 10 000 доларів США та між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів в розмірі 258049,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., оскільки домовленості про добровільне повернення грошових коштів між сторонами не досягнуто.
       Отже, предметом спору є договірно-правові відносини, які виникли з приводу договору купівлі-продажу автомобіля. 
       А тому суд дійшов до правильного переконання, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не є неспівмірним із обсягом позовних вимог.
       Частиною 2 ст.149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
       Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
       Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
       Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
       Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
       Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
       Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
       Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
       Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення в подальшому (п.4 Постанови "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" від 22 грудня 2006 року № 9 Пленум Верховного Суду України).
       На підставі вищевикладених обставин справи та відповідних їм правових норм, суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову за необґрунтованістю вимог заяви, а також за відсутністю доказів на підтвердження її вимог.
       З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
       Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.
       Посилання ОСОБА_1 на можливу перереєстрацію відповідачами зазначеної квартири з метою уникнення виконання судового рішення є безпідставними та не обґрунтованими належними доказами. 
       Матеріали цивільної справи з питання вирішення заяви про забезпечення позову не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у даній справі.
       Доводи апеляційної скарги про те, що судом неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, а також, що судом порушені норми процесуального права, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки доказів порушення норм процесуального права при розгляді заяви про забезпечення позову до суду надано не було, також апелянтом в апеляційній скарзі не зазначені обґрунтовані підстави для застосування заходів забезпечення позову та докази в чому полягає незаконність постановленої ухвали.
       Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
        ОСОБА_1 не довів необхідність забезпечення позову про стягнення грошових коштів шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 , а саме, на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу, а надані ним відомості про ринкову вартість квартири, яка складає 444 тис. грн., суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки відсутні докази тотожності об`єктів нерухомості.
       Отже, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які їх регулюють.
       Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.
       З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому ухвала залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.
       Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 вересня 2020 року залишити без змін.
       Судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на ОСОБА_1 в межах сум, ним понесених. 
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 
Повний текст постанови виготовлено 10 листопада 2020 року.
Головуючий:         Дикун С.І.
Судді: Храпак Н.М. Сташків Б.І.