Дата документу 09.12.2020 Справа № 330/2047/15-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №330/2047/15                     Головуючий у 1 інстанції Гусарова В.В.
Провадження № 22-ц/807/3135/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
09 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Маловічко С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у справі за позовом Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» про визнання недійсним договору поруки, позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки, позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит», ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненими та визнання поруки такою, що припинена,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» (далі – ПАТ «Банк Національний кредит») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 28 вересня 2012 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір № VІР-2747 про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором у цей же день між банком, позичальником та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 04-11720/1-4, відповідно до якого відповідач зобов`язався перед банком солідарно відповідати за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором з усіма змінами та доповненнями до цього договору як укладеними, так і тими, що будуть укладені у майбутньому.
Банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, а позичальником допущено заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 01 серпня 2015 року становить 944 492,65 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 580 653,03 грн; заборгованість за процентами 46 285,71 грн; 3 % річних від простроченої суми кредиту – 29 042,61 грн; індекс інфляції за час прострочки за кредитом – 288 511,30 грн, яку просив стягнути на свою користь.
У червні 2016 року третя особа, що заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 звернулась із позовом до ПАТ «Банк Національний кредит», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки.
Зазначала, що про факт укладання та наявність оспорюваного договору поруки дізналась лише у травні 2016 року, вважає, що договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв`язку з чим він підлягає визнанню недійсним.
З 31 грудня 1991 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .
Виходячи з розміру грошових коштів, за повернення яких поручився її чоловік, договір поруки не є дрібним побутовим та таким, що визначений у статті 31 ЦК України, правочином. Вона, як дружина ОСОБА_1 , письмової та/або усної згоди на укладення оспорюваного договору поруки не надавала, що свідчить про відсутність її волевиявлення щодо його укладення.
Просила визнати договір поруки від 28 вересня 2012 року № 04-11720/1-4 недійсним з моменту його укладання та відмовити у задоволенні первісного позову банківської установи.
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Банк Національний кредит» про визнання недійсним договору поруки, посилаючись на те, що він не містить усіх істотних умов, передбачених ЦК України.
Крім того, в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала справа № 752/13567/15-ц за позовом банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. У вказаному проваджені він заперечував факт укладання з банком договору про відкриття карткового рахунку та виконання розрахунків за операціями з картками, який забезпечений порукою.
На підставі зазначеного просив визнати договір поруки № 04-11720/1-4 від 28 вересня 2012 року недійсним.
У липні 2017 року третя особа, що заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк Національний кредит», ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання договору поруки припиненим та визнання поруки такою, що припинена.
Зазначив, що 31 жовтня 2012 року він допустив порушення строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням.
У договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору про його дію до виконання у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки. За умовами договору сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою стаття 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Вважає, що банк був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців з 31 жовтня 2012 року, а тому зобов`язання ОСОБА_1 , як поручителя за договором поруки, припинилися за спливом вказаного строку.

Просив визнати договір поруки від 28 вересня 2012 року № 04-11720/1-4 припиненим та визнати поруку такою, що припинена.
Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року позов ПАТ «Банк Національний кредит» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Національний Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 452 160,75 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Національний кредит» сплачений судовий збір у сумі 6 786,20 грн.
У зустрічному позові ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Національний кредит» про визнання недійсним договору поруки відмовлено.
У зустрічному позові третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до ПАТ «Банк Національний кредит», ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним відмовлено.
У зустрічному позові ОСОБА_2 до ПАТ «Банк Національний кредит», ОСОБА_1 , третя особа із самостійними вимогами – ОСОБА_3 , про визнання договору поруки припиненими та визнання поруки такою, що припинена, відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі в представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні первісного позову.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині часткового задоволення первісного позову та відмови в задоволенні його позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити його позов.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у цій справі залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 18 грудня 2018 року в частині позову ПАТ «Банк Національний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суд апеляційної інстанції.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «Банк Національний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в повній мірі не відповідає зазначеним нормам процесуального права.
Враховуючи Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині позовних вимог ПАТ «Банк Національний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Банк Національний кредит» та ОСОБА_2 укладений договір № УІР-2747 про відкриття карткового рахунку, згідно з яким банк зобов`язався відкрити позичальнику картковий рахунок в національній валюті. Сторони домовились, що овердрафт становить 100 000,00 грн, з кінцевим терміном повернення кредиту до 28 вересня 2013 року та сплатою 36,00 % річних.
Пунктом 1.10 договору визначено, що клієнт самостійно слідкує за коштами на картковому рахунку та не допускає виникнення над лімітних сум. У разі непогашення в строк овердрафту сума заборгованості вважається простроченою та стає над лімітною сумою. У разі виникнення над лімітної суми на неї нараховуються проценти у розмірі 60 % річних.
У подальшому договорами, укладеними між банком та ОСОБА_2 , внесено зміни до пунктів 1.4., 1.6. кредитного договору, зокрема: відповідно до договору про внесення змін від 22 липня 2014 року № 1 сторони домовились, що овердрафт становить 340 000,00 грн, а остаточне та повне погашення овердрафту перед банком здійснюється не пізніше 23 липня 2014 року; згідно з договором про внесення змін від 29 травня 2014 року – овердрафт становить 380 000,00 грн, остаточне та повне погашення овердрафту до 28 травня 2015 року; відповідно до договору про внесення змін від 26 грудня 2014 року внесено зміни до пунктів 1.4., 1.5., 1.6. кредитного договору, овердрафт становить 480 000,00 грн зі сплатою 30,00 % річних, остаточне та повне погашення овердрафту до 25 грудня 2015 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком, позичальником та ОСОБА_1 28 вересня 2012 року укладений договір поруки № 04-11720/1-4, відповідно до якого поручитель зобов`язався перед банком солідарно відповідати за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором (з усіма змінами та доповненнями до цього договору як укладеними, так і тими, що будуть укладені у майбутньому).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року, у справі № 752/13567/15 за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_2 , стягнуто з останнього заборгованість за договором від 28 вересня 2012 року в сумі 320 771,51 грн., інфляційні втрати 126 063,55 грн та 3 % річних – 5 325,69 грн, усього 452 160,75 грн.
Звертаючись до суду з даним позовом та, посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 01 серпня 2015 року наявна заборгованість у розмірі 944 492,65 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 580 653,03 грн; заборгованість за процентами – 46 285,71 грн; 3 % річних від простроченої суми кредиту –29 042,61 грн; індекс інфляції за час прострочки за кредитом – 288 511,30 грн, ПАТ «Банк Національний кредит» просив стягнути цю заборгованість із поручителя.
Положеннями ч.1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За приписами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Положеннями ч.1 ст. 553, ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет іпотеки не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. 
Тому подання кредитором позову до боржника або майнового поручителя (з метою задоволення вимог за рахунок забезпечувального обтяження) не є перешкодою для подання позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашено.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір за позовом ПАТ «Банк Національний кредит», встановивши порушення позичальником умов кредитного договору, стягнув заборгованість за цим договором з ОСОБА_1 , який поручився солідарно за виконання позичальником його умов. Обґрунтовуючи розмір стягнутої заборгованості 452 160,75 грн., суд першої інстанції виходив із того, що саме така сума стягнута з позичальника ОСОБА_2 рішенням апеляційного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року у справі № 752/13567/15.
Колегія суддів, з урахуванням Постанови Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у цій справі, не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки такий висновок є помилковим у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема положення частини четвертої статті 559 ЦК України.
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Враховуючи те, що за приписами ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила, з урахуванням положень ч.4 ст. 559 ЦК України, повинні застосовуватись і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), в якій підтримала правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та в інших, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).
У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Плати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18).
Пунктом 1.8 кредитного договору, укладеного між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_2 , визначено, що проценти за користування овердрафтом за поточний місяць нараховуються та сплачуються щомісячно, не пізніше останнього робочого дня місяця.
З огляду на зазначене, сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Колегією суддів встановлено, що договором поруки, укладеним між банком та ОСОБА_1 , не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки згідно з пунктом 6.1 договору поруки цей договір діє до повного виконання зобов`язань.
Умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу (в указаній редакції) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).
З матеріалів справи вбачається, що прострочення сплати боржником періодичних платежів розпочалося з 31 жовтня 2012 року.
Проте, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій частині, не встановив період виникнення заборгованості за кредитом та початок відліку строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), зокрема по простроченим черговим платежам щодо поручителя, не перевірив наявність кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя з урахуванням строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням; не звернув увагу на те, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Враховуючи те, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів, суд не з`ясував, чи припинилась порука ОСОБА_1 за окремими платежами та зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість позовних вимог у відповідній частині.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що прострочення сплати боржником періодичних платежів розпочалося з 31 жовтня 2012 року
Таким чином, період виникнення заборгованості за кредитом та початок відліку строку (31.10.2012 року), передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України, зокрема по простроченим черговим платежам щодо поручителя, кредитна заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя з урахуванням строку, визначеного ч.4 ст. 559 ЦК України, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням; а у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для частково задоволення позову ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ», стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Національний Кредит» заборгованість за кредитним договором за період з 31.10.2012 року 30.04.2013 року (в межах шести місяців), з яких: заборгованість за процентами 19 314,15 грн.; 3 % річних від простроченої суми кредиту – 1 474,08 грн.; індекс інфляції за час прострочи за кредитом – 396,05 грн.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.
За таких обставин, місцевий суд не дотримався вимог матеріального та процесуального права, не з`ясував обставини, які мають значення для справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «Банк національний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором до скасування з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк національний кредит» стягненню підлягає судовий збір пропорційно від задоволених вимог у розмірі 317,76 грн.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у цій справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та прийняти в цій частині постанову наступного змісту.
Позов Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» заборгованість за кредитним договором за період з 31.10.2012 року 30.04.2013 року (в межах шести місяців) у розмірі 21 184,28 грн., з яких: заборгованість за процентами 19 314,15 грн.; 3 % річних від простроченої суми кредиту – 1 474,08 грн.; індекс інфляції за час прострочи за кредитом – 396,05 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» витрати зі сплати судового збору у розмірі 317,76 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 14 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: