КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 753/11965/19
провадження № 22-ц/824/12232/2020
24 грудня   2020 року                                                                                       м. Київ
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів:  Рейнарт І. М.,  Семенюк Т. А. 
при секретарі Гайворонському   В. М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника керівника  Київської місцевої прокуратури №7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору  купівлі-продажу  недійсним, визнання спадщини відумерлою, скасування рішення  про державну реєстрацію права власності, витребування майна, за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року в складі судді Сирбул О. Ф.,
встановив:
 
У червні 2019 року перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах  держави в особі Київської  міської ради звернувся до суду із  позовом  до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу   квартири, визнання  спадщини   відумерлою,  витребування  майна,  скасування  рішення  про державну реєстрацію  права  власності. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що прокуратурою  під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12016100070000103 виявлено  факти незаконного відчуження об`єктів нерухомого майна, в тому числі факт заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , про що внесено додаткові відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.02.2019.   
Встановлено,  що первинна реєстрація права власності на вказану квартиру була проведена за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.05.1994 комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району. У  вказаній  квартирі  ОСОБА_4 був зареєстрований з 29.06.1989 року  по даний час.
Відповідно до актового запису про смерть від 26.03.2018 № 5354,  ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 84 років. 
Відповідно до інформації Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори №541/01-16 від 14.02.2019 та інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 55119258 від 13.02.2019,  спадкова справа до майна померлого ОСОБА_4   не заводилась, спадкоємці  відсутні. Залишена   після смерті власника спадщина  у вигляді   спірної квартири має бути визнана  відумерлою спадщиною   і перейти у власність  територіальної громади  м.Києва. Водночас, 12.07.2018  приватним нотаріусом  Київського    міського нотаріального округу Шупенею О. М.  право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2018, продавцем  за яким була  ОСОБА_3 , якій квартира   належала  нібито на  підставі  договору  дарування  квартири,  посвідченого  03 червня  2009 року Мегедь Л. К.,  приватним нотаріусом  Обухівського  районного нотаріального  округу   Київської області. Разом з тим,  відповідно  до листа Комунального  підприємства Київської міської ради  "Київське міське бюро  технічної  інвентаризації"  від 02.12.2018, реєстрація права власності на спірну  квартиру  проведена  лише за  ОСОБА_4 на  підставі  свідоцтва про  право  власності на  житло  від  12.05.1994.
Крім цього, серед справ приватного  нотаріуса Обухівського  районного  нотаріального  округу  Мегедь Л. К.   договору  дарування квартири АДРЕСА_1 від  03 червня  2009  року  не  виявлено.
Посилаючись на  викладене,  прокурор  просив визнати  недійсним  договір   купівлі-продажу  квартири  від 12 липня  2018  року,  посвідчений приватним  нотаріусом  Київського    міського нотаріального округу Шупенею О. М.  за реєстровим №192.
На даний час  квартира  зареєстрована  на  праві власності за  ОСОБА_1    на  підставі договору купівлі-продажу квартири  від  20 серпня  2018 року, укладеного  з   ОСОБА_2 ,   посвідченого    приватним  нотаріусом  Київського   міського  нотаріального  округу   Шупенею  О.М.   
З огляду  на те, що   спірна  квартира  незаконно  вибула  із володіння   територіальної громади м. Києва, якій відумерла  спадщина  належить з часу відкриття спадщини,  остання підлягає  витребуванню  від  ОСОБА_1 на   підставі  ст. 388  ЦК  України.
 Місцева прокуратура  зверталась   до Київської міської  ради з  листом про  вжиття заходів  цивільно-правового  характеру щодо визнання  спадщини відумерлою  та повернення спірного  нерухомого майна у комунальну  власність.  За результатами  розгляду  вказаного  листа  Київська міська рада  жодних  заходів  реагування не  вжила,  а просила  Київську місцеву прокуратуру  №7 пред`явити відповідний позов, допустивши при  цьому  бездіяльність та переклавши свій обов`язок на  органи прокуратури. 
З огляду на те, що  порушення  інтересів  територіальної громади  співпадає  з порушенням  інтересів держави,  а прокурор в силу  ст. 23 Закону  України "Про прокуратуру" наділений правом  захищати вказані інтереси,  якщо  їх захист не  здійснює  орган  місцевого самоврядування,  тому  у Київської  місцевої прокуратури №7 наявні  підстави для    вжиття представницьких  заходів. 
Посилаючись на  вказані  обставини, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12.07.2018  № 192, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ,  щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з квартири АДРЕСА_1 відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Києва; витребувати вказану  квартиру від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради;  скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 42620291 від 20.08.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_1 на спірну  квартиру. Вирішити питання  про  судові витрати.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі заступник прокурора прокуратури міста Києва ( на даний час -  Київська міська прокуратура), посилаючись на  неправильне  застосування  судом першої інстанції   норм  матеріального права та порушення  норм процесуального права,   просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року та ухвалити нове рішення  про  задоволення  позову. Вирішити питання  про  судові витрати.
Вказує, що  право  власності  на  підставі договору  дарування  від  03 червня  2009 року не  реєструвалось, договір нотаріусом   не  посвідчувався, державна реєстрація прав на спірний об`єкт нерухомості не проводилась, сам договір  не  може  породжувати  будь-яких  правових наслідків  щодо  набуття права власності на майно, а дії  щодо  його  підроблення  спрямовані  на  заволодіння  майном.  Судом першої  інстанції  не  було  надано   оцінки висновку експерта  від 30.05.2019  №17-3/613, який є доказом  підроблення  договору.
Оскільки   продаж квартири  було здійснено  особою,  яка не мала  зареєстрованих прав на  спірне  майно та не була   його  власником,  договір  купівлі-продажу  квартири від 12.07.2018  № 192, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2   щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , підлягав визнанню  недійсним.
Крім того, вказаний договір був спрямований на незаконне заволодіння спадковим майном, яке в силу ст. 1277 ЦК України має перейти у власність територіальної громади міста Києва, що підтверджується подальшим відчуженням квартири упродовж наступного місяця на користь ОСОБА_1 . Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення про визнання спадщини відумерлою.
Суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що  вимога  про   визнання  спадщини  відумерлою та передача її  у власність територіальної  громади  міста Києва,  за  наявності спору  про право,  підлягає розгляду в порядку  окремого провадження.
Суд першої інстанції безпідставно  не  застосував до  спірних правовідносин ст. 388  ЦК  України та не витребував на користь територіальної громади   м. Києва спірну  квартиру. 
У  відзиві на  апеляційну  скаргу представник відповідача  ОСОБА_1 - адвокат Любарець А. Ю.  просить апеляційну скаргу  залишити без задоволення,  а рішення  суду першої  інстанції  без змін.
Вважає рішення   суду  законним, обґрунтованим та таким,  що  винесено  за  наслідками  повного  та всебічного  дослідження   судом  всіх обставин справи.  
Зазначив, що  договір дарування  від 03 червня 2009 року   викладено  на  спеціальному бланку нотаріального документу серії ВМЕ №239385. При цьому, як вбачається  із сформованого у Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів витягу  від 18.11.2019, спеціальний нотаріальний бланк серії ВМЕ №239385 було витрачено   при посвідченні договору  про відчуження нерухомого майна (крім земельних ділянок) 03 червня 2009 року. За таких  підстав  твердження  позивача,  що  вказаний договір  не  посвідчувався,  не  відповідає  дійсності.
 Посилання в позовній  заяві та апеляційній скарзі  на те,  що  "реєстрація  права власності на квартиру  проведена  лише  за ОСОБА_4 , на  підставі свідоцтва про  право  власності на  житло  від  12.05.1994" не  відповідають  змісту листа КП КМР «Київське бюро технічної інвентаризації» від 04.12.2018 №0062/14-14915 (И- 2018), в якому зазначається лише   про  первинну  реєстрацію права власності. 
З долученого висновку експерта Київського науково-дослідного Експертно- криміналістичного центру від 30.05.2019 №173-/613 не вбачається,  які саме питання були поставлені експерту, які саме документи були надані експерту, які інші дослідження відносно даного бланку проводились експертом, що  він  був підготовлений  для подання  до суду,  а тому  він  не є  належним та  допустимим доказом. 
Пред`явлення  позову  про  визнання  недійсним укладеного  між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору  купівлі-продажу квартири  від  12 липня  2018  року  та про скасування  рішення  про  державну  реєстрацію  прав та їх обтяжень від  20 серпня  2018  року  щодо  реєстрації   за  ОСОБА_1 права власності на  спірну  квартиру  не  може  вважатись  належним способом  захисту.  Не  залучення   приватного  нотаріуса Київського  міського  нотаріального  округу  Шупені  О. П.  до розгляду  даної справи  є  суттєвим процесуальним порушенням,  яке  унеможливлює  задоволення  позовної вимоги про   скасування  рішення  про державну  реєстрацію прав  та їх  обтяжень від  20 серпня  2018 року.  
Застосування  віндикації  до  добросовісного набувача, враховуючи обставини даної справи,  з урахуванням  волі  первісного  власника на  відчуження  цього майна, суперечить базовим принципам  власності та є втручанням  у право  особи на  мирне  та безпечне  володіння  належним майном. 
Також зазначає, що з позовом про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача може звернутися виключно власник такого майна, а позивачем не було надано доказів про те, що Київська міська рада є власником спірної квартири. При цьому для визнання спадщини відумерлою передбачена певна процедура, яку Київська міська рада також не виконала у відповідності до положень статті 1277 ЦК України. У прокурора  були відсутні  правові  підстави для  звернення  з  даним позовом.  
Інші  учасники справи правом надання  відзиву  на  апеляційну  скаргу  не  скористались.
В судовому  засіданні  представник Київської  міської прокуратури  -  Корж  О. А.  апеляційну скаргу підтримала та просила її  задовольнити.
Відповідач  ОСОБА_1   та його  представник просили   апеляційну  скаргу  залишити без задоволення,  а рішення  суду  першої інстанції  без змін. 
Інші  учасники справи  в судове  засідання  не  з`явились, про день, час та місце розгляду справи  повідомлені  судом належним чином. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників  справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається  з матеріалів справи та встановлено  судом, згідно  зі свідоцтвом  про право  власності на  житло  від  12 травня  1994 року , виданого  Комітетом  по оренді  та приватизації  комунального майна  Дарницького району, квартира, яка знаходиться  за адресою:   АДРЕСА_2 , належала  на праві власності ОСОБА_4 . Квартира   приватизована  згідно  із Законом  України "Про приватизацію державного житлового  фонду".  Загальна  площа квартири  становить  51,7 кв.м. (а.с.32 т.1).
03  червня 2009  року   ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3   квартиру, що розташована  за адресою:  АДРЕСА_2 , на підставі договору  дарування   квартири  ВМЕ №239385, посвідченого  Мегедь Л. К.,  приватним нотаріусом  Обухівського районного  нотаріального  округу  Київської області,  зареєстровано  в реєстрі  127.  Зазначено,  що  у відповідності  до  ст. 210  ЦК  України  цей договір  підлягає  державній  реєстрації   (а.с. 47 т.1).
Відповідно  до   відповіді  Київського обласного  державного  нотаріального  архіву від  22.03.2019,  договір  дарування  квартири  АДРЕСА_1 ,  від  03.06.2009  за №127  серед  справ приватного  нотаріуса не  виявлено (а.с.46 т.1).
04.02.2019 до  Єдиного реєстру  досудового  розслідувань  внесено  відомості про те, що  невстановлені особи,  використовуючи підроблені  документи, за участю приватного  нотаріуса  заволоділи  об`єктом  нерухомості,  а саме квартирою, що  розташована   за адресою:  АДРЕСА_3 . Кримінальне провадження № 12016100070000103 від  06.01.2016 за  ознаками  вчинення  кримінальних  правопорушень, передбачених  ч. 4 ст. 190, ч.2 ст.15,ч. 4  ст.190, ч. 2 ст.364,  ч.3 ст.28, ч. 4 ст.358, ч. 3 ст.28, ч.3 ст.358,  ч.1 ст.358, ч. 3 ст.15, ч. 4 ст.190, ч. 3 ст.28, ч. 1 ст.365-2,  ч.3 ст.28, ч. 2 ст.365-2, ч. 3 ст.28, ч. 3 ст.365-2, ч. 1 ст.263 КК України (а. с. 18-28  т.1).
 Листом  від  04.12.2018   КП  КМР  " Київське  міське бюро  технічної  інвентаризації" повідомило,  що згідно  з даними реєстрових книг  КП  КМР  "Київське міське бюро  технічної  інвентаризації" первинна  реєстрація   права власності на  кв. АДРЕСА_1   проведена  та зареєстрована  за  ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про  право власності на  житло, виданого  12.05.1994 р. (а.с.31  т.1).
Відповідно до  актового  запису про  смерть №5354 від  26 березня  2018 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер  ~ ІНФОРМАЦІЯ_3   у віці 84 років. Причина  смерті не  встановлена  через  гнильні  зміни трупа.  Документ, що  підтверджує  факт смерті - лікарське свідоцтво про  смерть №665/2 від 20.03.2018, видане  Київським міським клінічним бюро  судово-медичної  експертизи, відділення  №2 (а.с.36  т.1).
Листом  від  18.04.2019  Дарницька  районна  в місті Києві  державна  адміністрація  повідомила,  що  згідно  відомостей,  які містяться   в інформаційній  системі "Реєстр   територіальної  громади міста Києва", ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_2 , з  29.06.1989  по теперішній час. На  адресу  відділу   з питань реєстрації  місця проживання /перебування  фізичних  осіб  апарату  Дарницької  районної  в місті Києві  державної  адміністрації свідоцтво  про  смерть або повідомлення  територіального  органу/підрозділу  ДМС із зазначенням   відповідних  реквізитів паспорта померлої особи не  надходили  (а.с.37 т.1).
У  день смерті  ОСОБА_4 відкрилася  спадщина на квартиру  АДРЕСА_1 , яка належала  йому на праві власності та в якій він  був зареєстрований та проживав один. 
Шістнадцятою  київською  державною  нотаріальною  конторою на запит прокурора  надано    Інформаційну  довідку  зі Спадкового реєстру (спадкові  справи та видані  на  їх підставі свідоцтва про право  на  спадщину),  відповідно до  якої     за параметрами запиту:   ОСОБА_4    у Спадковому реєстрі   інформація відсутня (а.с.43 т.1).
Шістнадцятою  київською  державною  нотаріальною конторою на запит прокурора     надано   Інформаційну  довідку  зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори),  відповідно до  якої     за параметрами запиту:   ОСОБА_4    у Спадковому реєстрі   інформація відсутня (а.с.45 т.1).
12 липня  2018 року  ОСОБА_3   відчужила  квартиру  АДРЕСА_1 на  користь   ОСОБА_2 на підставі договору  купівлі-продажу. Відповідно  до   п.  3 договору  квартира  належить продавцю на  підставі договору  дарування квартири,  посвідченого  03 червня  2009  року  Мегедь Л. К.,  приватним нотаріусом  Обухівського  районного  нотаріального  округу    Київської області, зареєстровано   в реєстрі  за №127 (а.с. 48 т.1).
 20 серпня  2018  року   ОСОБА_2   відчужив квартиру   АДРЕСА_1 на  користь   ОСОБА_1 на підставі договору  купівлі-продажу. Відповідно  до   п.  3 договору  квартира  належить продавцю на  підставі договору купівлі-продажу квартири,  посвідченого  12 липня  2018  року  Шупенею  О.М.,  приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального  округу , зареєстровано   в реєстрі  за №192, реєстраційний номер   майна  №1597236180000 (а.с. 49 т.1).
Відповідно  до  відомостей  з Державного  реєстру   речових прав  на нерухоме майно  від  12.06.2019,   право  власності   на  квартиру  АДРЕСА_1 за  ОСОБА_1   зареєстровано  на підставі  договору  купівлі-продажу  квартири,  посвідченого  20 серпня  2018 року    приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального  округу Шупенею  О. М.  (а.с.29-30 т.1).
Ухвалюючи рішення  про  відмову в задоволенні  позову, суд першої  інстанції виходив з того,  що  КП  КМР  "КМ БТІ"   надано  відомості лише  про  первинну  реєстрацію   права власності на  спірну  квартиру  за ОСОБА_4 , наявна інформація  може  бути  надана  не  в повному обсязі;  договір дарування  квартири  від 03.06.2009  було  укладено   його сторонами у визначеній  законом  формі, останній  не оскаржувався та не  визнавався  недійсним чи  нікчемним, а твердження  позивача про те, що   договір  дарування  квартири  від 03.06.2009  не  посвідчувався, є припущенням;  спірна  квартира належить на праві власності  ОСОБА_1 , а з позовом  про   витребування  майна  від добросовісного  набувача  може звернутися виключно  власник такого майна. Доказів  того,  що  Київська міська рада  є  власником  вказаної квартири не  надано. Згідно   ч. 2 ст.  293 ЦПК  України справи про  визнання  спадщини відумерлою суд розглядає  в порядку   окремого провадження за заявою  органу  місцевого  самоврядування.      
Київський апеляційний суд  не  погоджується  з такими висновками суду  першої  інстанції  з огляду на таке.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).
Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у редакції, що  діяла  станом  на  28.08.2018 року, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Системне тлумачення частини четвертої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах;  2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Доводи   відповідача  про  відсутність  підстав для  звернення  прокурора   з позовом   є необґрунтованими.
В позовній заяві прокурор  обґрунтовував порушення інтересів держави у суді, визначив орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, та вказав, у чому полягає бездіяльність зазначеного органу щодо захисту законних інтересів держави, а саме, що орган місцевого самоврядування - Київська міська рада, всупереч покладених на неї завдань щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини після померлого ОСОБА_4 відумерлою, не вжила заходи для усунення порушень, вказаних у позовній заяві. Тому немає підстав, які б унеможливлювали розгляд позовної заяви першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7.
Відповідно до ст. 717  ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно зі  ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ч. 2 ст.  209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Згідно з ч.1   ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Частиною першою ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
На  підтвердження   тієї обставини,  що  договір  дарування  від  03 червня 2009  року ВМЕ  №239385, за яким   ОСОБА_4   подарував  ОСОБА_3 квартиру  АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського  районного нотаріального округу Мегедь Л. К. і зареєстрований у реєстрі за № 127 , є нікчемним, оскільки нотаріус не вчиняв посвідчення цього договору, позивачем  надано висновок  експерта  Київського  науково-дослідного  експертно-криміналістичного  центру   МВС  України  від 30.05.2019  №17-3/613.
Відповідно до  вказаного  висновку, оригінал  договору  дарування  квартири  від  03.06.2009  №127, посвідчений  приватним нотаріусом  Обухівського  районного  нотаріального  округу  Київської  області Мегедь Л. К.,  сторони:  ОСОБА_4 (дарувальник)  та ОСОБА_3   (обдаровувана) , предметом якого  є квартира, що розташована   за адресою:  АДРЕСА_2 не  відповідає  аналогічним  документам, що  знаходяться  в офіційному  обігу  на  території  України (а.с. 136- 157 т.1).
Вказаний  висновок   складено   головним судовим  експертом  відділу  почеркознавчих  досліджень, технічного  дослідження  документів та обліку лабораторії  криміналістичних видів  досліджень Юріною  О. В. на підставі  постанови   від 18.04.2019  про  призначення  додаткової  технічної  експертизи  документів, винесена  прокурором  Чаплигіним К. В.  за матеріалами   досудового  розслідування, внесеному до  ЄРДР за  № 12016100070000103 від  06.01.2016.   Останній  містить  перелік документів, які були надані  експерту.  Експерт попереджена  про  відповідальність  за  завідомо  неправдивий висновок  та відмову без  поважних причин  від виконання  покладених обов`язків за  статтями  384, 385 КК  України (а.с.136 т.1). 
Вказаний висновок  є  належним та допустимим доказом  на  підтвердження  тієї обставини,  що   договір  дарування  квартири   від  03 червня  2009 року не вчинявся та  є нікчемним в силу  закону.
Відповідно до  відомостей  Єдиного  реєстру  спеціальних бланків  нотаріальних  документів бланк ВМЕ  239385  було   витрачено 03.06.2009  при посвідченні   договору  про  відчуження  нерухомого майна, крім земельних  ділянок (а.с.108  т.1).
Відповідно  до   відповіді Київського  обласного  державного  нотаріального  архіву  від 09.10.2020, серед  нарядів  Фонду  №63 приватного  нотаріуса   Обухівського  районного  нотаріального  округу  Київської  області Мегедь Л. К.   договору  відчуження  квартири, що  знаходиться  за адресою:  АДРЕСА_2 ,  не  виявлено.  Наряд  "Договори відчуження  квартир,  та документи на підставі яких вони посвідчувались" за  2009 рік сформовано  з 29 квітня  2009 року, реєстровий №81 по  07 жовтня  2009  року, реєстровий №500. В даному наряді  наявні  три договори  відчуження квартири та частин  квартир,  від 29 квітня 2009 року,  01  липня  2009  року  та 07  жовтня  2009 року (а.с.159 т.2). 
За відсутності належних  та допустимих доказів  того,  що  бланк  ВМЕ  239385  було   витрачено 03.06.2009  при посвідченні   договору дарування спірної   квартири  від  03.06.2009  №127,  враховуючи ту обставину,  що первинна  реєстрація  права власності  на  вказану  квартиру  проведена  та зареєстрована  за  ОСОБА_4 на  підставі свідоцтва про право  власності на  житло від 12.05.1994 р.,  перехід  права власності до    ОСОБА_3 на підставі договору-дарування  від  03.06.2009  за р. №127 зареєстровано  у визначеному  законом  порядку не  було,  державна  реєстрація права власності  в Державному  реєстрі речових прав на  нерухоме майно  за  ОСОБА_1   була вчинена  приватним нотаріусом  Шупенею  О. М.   лише 20.08.2018,  на підставі посвідченого  ним  договору  купівлі-продажу  квартири,   який не  містив даних   про  реєстрацію  права власності  за попереднім  власником  -    продавцем  ОСОБА_3 , колегія суддів    не погоджується  з висновком  суду  першої  інстанції про недоведеність  позовних вимог  у вказаній  частині.
Позовні вимоги  про  визнання  недійсним договору  купівлі-продажу  квартири  від 12 липня  2018 року , укладеного  між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , задоволенні  не  підлягають  з таких підстав. 
За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є двостороння реституція, відповідно до якої кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
В абзацах 1, 2, 3 пункту 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судом, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша стаття 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
З матеріалів справи убачається, що після першого правочину (договору дарування) квартири ще двічі змінилися її набувачі. Таким чином, вимога прокурора про витребовування квартири є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно  із володіння поза його волею, а отже відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.
Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.
У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Враховуючи ту обставину,  що квартира, розташована  за адресою:  АДРЕСА_2 ,  яка  належала на праві власності ОСОБА_4 , що  помер  ~ ІНФОРМАЦІЯ_3   у віці 84 років,  вибула із його власності за його життя поза його волею на підставі підробленого договору дарування,  наявні   правові   підстави для її витребовування.
Оскільки  відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Відповідно до положень частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Враховуючи відсутність спадкоємців ОСОБА_4  за заповітом і за законом та право на визнання спадщини відумерлою у зв`язку зі спливом одного року з часу відкриття спадщини, колегія суддів дійшла висновку про те, що квартира, яка  розташована  за адресою:  АДРЕСА_2 , є   відумерлою  спадщиною,  що  відкрилась після смерті ОСОБА_4 , оскільки  вибула із власності поза його волею, іншим шляхом, а отже, на момент відкриття спадщини після його смерті квартира входила до складу спадщини.
За таких  підстав прокурор має право в інтересах держави витребувати вказану квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України на користь територіальної громади міста Києва.
Однією  з  підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або  припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно  (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
 Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Відповідно  до  ч. 3  ст.26 Закону  України "Про державну  реєстрацію  речових прав на нерухоме майно  та їх обтяжень", ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
 За таких  підстав  підлягають  задоволенню   позовні вимоги  про  скасування   рішення державного  реєстратора   про державну реєстрацію прав,  індексний номер: 42620291 від 20.08.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1   на кв. АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене,  рішення  суду  першої  інстанції  не  може  вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.
За правилом  частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду  на  часткове  задоволення  позовних вимог,  з  ОСОБА_1 ,    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Київської  міської  прокуратури підлягають  стягненню понесені  витрати  по сплаті судового  збору  в сумі 18 204,03 грн ( 3 055,41  грн  +1 921 грн +1 921 грн) х150% +960,50 грн), по  6 068,01   грн  з кожного.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким позов  задовольнити частково.
Визнати  відумерлою спадщину,   яка відкрилась  після смерті ОСОБА_4 , що помер  ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вигляді квартири  АДРЕСА_1 .
Витребувати у ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1597236180000, загальною площею 57,5 кв.м, вартістю  203 694 грн), на користь   територіальної  громади  міста Києва  в особі Київської  міської  ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, код  ЄДРПОУ 22883141).
Скасувати рішення державного  реєстратора   про державну реєстрацію прав,  індексний номер: 42620291 від 20.08.2018, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1   на квартиру АДРЕСА_1 .
В решті позову відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3   на користь Київської  міської  прокуратури  витрати  по сплаті судового  збору  в сумі 18 204,03 грн, по 6 068,01   грн  з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена  до  Верховного  Суду  протягом тридцяти днів  з дня  складення  повного  судового  рішення. 
Повний текст судового  рішення  складено  29 грудня  2020  року. 
 
Суддя - доповідач:                                                                          Г. М. Кирилюк         
 
Судді:                                                                                              І. М. Рейнарт
 
                                                                                                         Т. А. Семенюк