Апеляційне провадження № 22-ц/824/7021/2020               

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 листопада 2020 року                                                                                         м. Київ
Унікальний номер справи 755/5476/16-ц
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,  за участю секретаря  судового засідання  Сидоренко А.Д.,
сторони справи:
позивач -                               Публічне акціонерне товариство "Універсал Банк",
відповідачі:                           ОСОБА_1 ,
                                               ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 , 
на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року, ухваленого  в приміщенні  суду під головуванням судді Астахової О.О., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
            В березні 2016 року ПАТ "Універсал Банк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтовувло тим, що 21 березня 2008 року між ВАТ "Універсал Банк"(правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк")  та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 009-2008-850, відповідно до якого банк передав останньому кредит в сумі 136 800 доларів США на строк до 10 березня 2028 року.
            В цей же день, для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язання, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №009-2008-850-Р.
            Свої зобов`язання банк виконав повністю та надав ОСОБА_1 кредит в розмірі передбаченому договором. Проте, ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо погашення кредиту виконує неналежно, в результаті чого станом на 07.07.2015 року у нього виникла заборгованість в розмірі  95 337,50 дол. США, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі  561,66 дол. США, заборгованості за підвищеними відсотками - 76,68 дол. та суми дострокового кредиту 93 699,16 дол.
            Посилаючись на зазначене та з урахуванням того, що в добровільному порядку відповідачі заборгованість не погашають, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно 95 337,50 дол. США та понесені банком судові витрати, у зв`язку зі зверненням до суду.
            Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року позов ПАТ "Універсал Банк" задоволено.
            Стягнуто на користь ПАТ "Універсал Банк" солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредитну заборгованість в розмірі 95 337,50 дол. США та судові витрати в сумі 37 281,73 грн.
            З таким рішенням суду відповідачі не погодились та через свого представника ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та матеріального права просять рішення суду скасувати та ухвалити по суті нове судове рішення про відмову ПАТ "Універсал Банк" в позові в повному обсязі.
            Доводи викладені в апеляційні скарзі щодо порушення процесуального права, представник відповідач обгрунтовує, зокрема, тим що на порушення ст.ст.122,126,178,179 ЦПК України, суд прийняв до розгляду відповідь позивача  на відзив без відомостей про направлення відповіді відповідачам та  безпідставно послався в рішенні на позицію позивача. В Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня ухвала суду  від 03.09.2019 року про закриття підготовчого засідання і така ухвала суду в цей день не виносилась, так як за повідомленням секретаря судового засідання суддя перебувала на лікарняному і справа знімалась з розгляду, в матеріалах ж справи відсутня інформація про вручення сторонам цієї ухвали.
            Порушення судом процесуального права полягає також в тому, що відповідачі неналежно повідомлялись про судові засідання і судове засідання проведене 10.10.2019 року, в якому допитано експерта за клопотанням відповідачів, проведено без них та їх представника, що позбавило права поставити експерту свої запитання. Між тим клопотання про виключення висновку експерта з числа доказів, судом залишено поза увагою.
            Поклавши в основу рішення висновки експертизи від 29.08.2018 р.,суд вийшов за межі заявлених вимог, оскільки визначений позивачем період заборгованості (з 21.02.2008 по 07.07.2019) не відповідає періоду заборгованості визначеного експертом та в ухвалі суду від 13.112017р про призначення експертизи. Тому, на думку представника відповідачів висновок експерта за ст.102 ЦПК не  відноситься до обставин,які входять до предмету доказування. Окрім цього,в експертному висновку проведені розрахунки за період після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості та не враховано вимоги ст. 1050 ЦК про відсутність підстав для нарахування відсотків в цьому випадку. Експертом не враховано строк позовної давності. Проте, після отримання висновків експерта, позивачем позовні вимоги не уточнялись.
             Судом не враховано,що в вимозі банку від 30.04.2015 року йшла мова лише про необхідність погашення простроченої заборгованості,а тому у банку немає права на дострокове стягнення в судовому порядку тіла кредиту. 
            Представник відповідачів посилається також на невірний розрахунок судом заборгованості,яка утворилась станом на 07.07.2015 року та не врахування часткового погашення відповідачами кредиту в 2012 році.
            Представник відповідачів вважає також, що після направлення банком вимоги порука є припиненою,проте цій обставині суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.
            З огляду на викладене представник відповідачів вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. 
            Відповідно до ст.360 ЦПК України позивач правом на подачу письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
            Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст.360 ЦПК).
            В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача АТ "Універсал Банк", який є правонаступником ПАТ "Універсал Банк" та ВАТ "Універсал Банк", проти апеляційної скарги заперечував. Подав письмові пояснення (заперечення). Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону і підстав для його скасування не має. Просив апеляційну скаргу відхилити.
            Відповідачі про час та місце розгляду справи за законом повідомлені належно. В судове засідання не з`явилися.
            Представник відповідачів адвокат Джас І.В. також в судове засідання не з`явилася, подала письмове клопотання про відкладення справи на інший час, у зв`язку з тим, що вона в цей же час приймає участь в других справах.
            Причину неявки в судове засідання апеляційним судом визнано неповажною.
            Неявка відповідачів за їх представника, за таких обставин, не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і згідно  ч.2 ст. 372 ЦПК  не перешкоджає  розгляду справи.     
            Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга          з наступних підстав.                                                              Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
            Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а за ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
            Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.       Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
            Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
            Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
             Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб.
            Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» (т.1 а.с. 39-51).
             21.03.2008р. між ВАТ "Універсал Банк"  та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 009-2008-850,відповідно до якого банк зобов`язався надати останньому кредит в сумі 136 800 доларів США на строк до 10 березня 2028 року, зі сплатою 12,45 % річних.
            Погашення кредиту та відсотків за його користування передбачено відповідно до графіку платежів (т.1ас.11-12).
Згідно із п.1.1 кредитного договору  кредит банком видавався ОСОБА_1 у розмірі 136 800,00 доларів США, що за курсом НБУ  на день укладання кредитного договору становило  690 840,00 грн.
 Згідно дозволу № 92-1 виданого ВАТ «Універсал Банк» Національним Банком України та додатку до дозволу № 92-1 від 07.12.2007 року, банк мав право на ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті.
            21.02.2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №009-2008-850-Р, за яким ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором (т.1 ас.25-26).
            Свої зобов`язання банк виконав повністю та надав ОСОБА_1 кредит в розмірі передбаченому договором, що підтверджується випискою із особового рахунку за 21.03.2008 (т.1,ас.6).
            Проте, ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо погашення кредиту виконував неналежно, в результаті чого станом на 07.07.2015 року в останнього виникла заборгованість в розмірі  95 337,50 дол. США,яка складається з заборгованості по кредиту в сумі  561,66 дол. США, заборгованості за підвищеними відсотками - 76,68 дол. та суми дострокового кредиту 93 699,16 дол., що підтверджується наданим позивачем розрахунком (т.1 ас.10).           
           Із розрахунку заборгованості убачається, що останнє погашення кредиту було здійснено 10.12.2014 року та зараховано 09.01.2015 року.
            28.04.2015 року банк направив відповідачам вимогу про дострокове повернення кредитних коштів (т.1 ас.31).      
 Під час розгляду справи за клопотанням представника відповідача ухвалою суду від 13.11.2017 року було призначено судову економічну експертизу,яка була проведена 29.08.2018 року і за висновком якої розрахунок  заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором,наданий ПАТ «Універсал Банк» документально обгрунтований та в цілому відповідає умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору № 009- 2008-850 від 21.03.2008 року. (т. 3 а.с. 64-69).
   Задовольняючи позовні вимоги ПАТ "Універсал Банк" суд першої інстанції виходив з їх доведеності та того, відповідачі порушили взяті на себе зобов`язання, визначені кредитним договором та договором поруки щодо вчасного повернення кредиту та сплати відсотків. Суд відхилив доводи сторони відповідачів щодо відсутності підстав для стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором з посиланням на те, що право вимоги до поручителя у позивача виникло з грудня 2014 року  та тривало протягом наступних трьох років, в той час як з позовом до суду банк звернувся в березні 2016 року.                                            Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який  правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права,які підлягають застосуванню,повно та всебічно встановив обставини справи,дослідив наявні в справі докази і надав їм належну правову оцінку,внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення,яке відповідає нормам процесуального та матеріального права. Щодо доводів апеляційної скарги про визнання експертного висновку таким, що виходить за межі заявлених банком позовних  вимог та не відноситься до предмету доказування колегія суддів вважає, що ці доводи не впливають безпосередньо на порушення прав відповідачів, оскільки, як вбачається, висновок експерта відповідає вимогам закону та ухвалі суду про призначення експерти,яка відповідачем не була оскаржена. При проведені експертизи досліджені наявні в матеріалах справи фінансові документи (банківські виписки, розрахунки заборгованості), графіки платежів, роз`яснення до розрахунку заборгованості, умови кредитного договору тощоі  представник позивача висновки експерта не заперечує.
Стосовно доводів представника відповідачів щодо нарахування позивачем відсотків після пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості,слід зазначити, щовідповідно  до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики,якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Як убачається з кредитного договору укладеного сторонами,а саме п.2.7 договору нарахування процентів здійснюється щоденно за методом нарахування відсотків «30/360», починаючи з дати списання коштів із позичкового рахунку та зарахування на поточний рахунок позичальника, вказаний у п. 2.1.3. кредитного договору, до дати повного погашення кредиту.                                                                                                                                                В п.2.7.2. сторони погодили, що проценти нараховуються методом факт/факт на фактичну суму заборгованості позичальника за кредитом та за термін фактичного користування ним, починаючи з першого дня видачі кредиту включно, та до повного погашення заборгованості за цим договором.                                                                                              Не впливають на правильність висновків суду та експерта також доводи апеляційної скарги про незастосування позовної давності,оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що  цей строк позивачем не пропущено, експерт  то того ж не має за законом повноважень щодо вирішення цього питання.                                                                    Відповідно до ст. 1052 Цивільного кодексу України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.               Як вбачається  в  письмовій вимозі банку направленій відповідачам зазначається, що оскільки позичальник свої зобов`язання виконує неналежно,йому та поручителю запропоновано з моменту отримання вимоги  негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції,а у  випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав дострокового на шістдесят перший день з моменту отриманні цієї вимоги.                                                                                                          Таким чином, банк підставно попередив відповідачів про те, що, у разі невиконання зобов`язань боржників за листом-вимогою, достроково настає обов`язок повернення кредиту за кредитним договором. Відповідачі свої зобов`язання не виконали, на протязі шістдесяти днів з моменту листів-вимог прострочену заборгованість не погасили, а відтак у позивача, з зазначеного часу виникло право дострокового стягнення з боржників всієї заборгованості за кредитним договором, що спростовує посилання представника відповідача про відсутність у позивача права на дострокове стягнення кредиту.                                                                          Не викликають сумніви висновки суду першої інстанції щодо розміру заборгованості відповідачів за кредитним договором,оскільки розмір заборгованості підтверджено належними доказами, в той час як  на їх  спростування відповідачі свої розрахунки не надали та не довели інше.                                                                                                                     При цьому як експертом у висновках, так і судом в рішенні враховано погашення відповідачами заборгованості станом на 2012 рік та останнє - 10.12.14 року.                                   Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.                      За ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.                                                                                                                                Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, (у редакції чинній на момент розгляду справи) порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.                                                                      Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію. Вирішуючи питання щодо солідарної відповідальності відповідачів,як позичальника так і поручителя судом першої інстанції  вірно  застосовано зазначену норму закону та враховано, що  з введенням його в дію встановлено новий строк звернення кредитора із вимогами до поручителя - три роки, з огляду на що доводи апеляційної скарги про припинення поруки не грунтуються на встановлених обставинах  та вимогах закону.                Апеляційний суд погоджується з доводами представника банку  про те, що строк пред`явлення вимог до поручителя не пропущено, оскільки до суду банк звертався зразу ж після направлення вимоги в 2013 році, але  в зв`язку з добровільним на той час погашенням заборгованості попередній позов в 2013 році було залишено за заявою позивача без розгляду.                                                                                                                                               Апеляційний суд погоджується також з доводами представника позивача,що інші  процесуальні порушення судом першої інстанції зазначені в апеляційній скарзі (зокрема щодо повернення відповіді позивача на відзив,розгляду справи 10.10.19 року без їх участі та невнесення ухвали про закриття підготовчого провадження) є формальними. Справа на розгляді в суді першої інстанції перебувала тривалий час, і як вбачається,  реалізація  прав та обов`язків  судом дотримано  в рівній мірі кожній з сторін.                                                                  Обґрунтовуючи  правильність висновків суду першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику суду як джерело права висновки Європейського суду з прав людини.                                                                                                                  Так,  в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.                                                                 Враховуючи наведене та встановивши відповідно до ст. 375 ЦПК України , що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374,375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
                                            П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від  29 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повну постанову складено  23.11.2020 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: