Справа № 127/8975/20
Провадження № 22-ц/801/2285/2020
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року	Справа № 127/8975/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача: Оніщука В.В.,
суддів: Голоти Л.О., Рибчинського В.П.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, слідчий Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому Коваль Ігор Анатолійович,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року, постановлене у складі судді Волошина С.В., в залі суду,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому Коваля Ігоря Анатолійовича про відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно – правового акта, що був визнаний незаконним і скасований та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/2711/20 від 11.02.2020 задоволено її скаргу про скасування постанови слідчого першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Хмельницькому Коваля І.А. від 27.12.2019 про закриття кримінального провадження № 42019020000000144 від 20.08.2019, де її визнано потерпілою і продовжено досудове розслідування. 31.03.2020 вона отримала лист від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому від 25.03.2020 № 1014/13/14-01-01 із постановою про закриття кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, вчинених інспектором роти № 4 батальйону УПП у м. Вінниці Михайловським В.В., передбачених ч. 1 ст. 170, 171, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 364 КК України. 
Позивач, вважає указану постанову слідчого незаконною, мотивуючи тим, що її зміст не відповідає фактичним обставинам, встановленим під час попередніх судових розглядів у справах, в яких складені проти неї протоколи працівника патрульної поліції були скасовані за відсутності події і складу адміністративних правопорушень (постанова Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/8385/17 від 24.05.2017 та постанова Апеляційного суду Вінницької області від 29.06.2017 у справі № 127/6492/17). Про вказані рішення судів, ОСОБА_1 неодноразово наголошувала слідчому Ковалю І.А. і надала йому їх копії. 
Крім цього, зазначила, що справи про притягнення до адміністративної відповідальності, які в подальшому були закриті судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчать про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Позивач наголошувала слідчому, що усі вищезазначені судові тяганини завдають їй значних моральних страждань. Разом із тим, слідчий Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому ОСОБА_2 , не взяв до уваги її аргументів та документальної бази, а збирав балаканину з зацікавлених осіб – працівників патрульної поліції – та на підставі балачок двічі приймав рішення про закриття кримінального провадження. 
Таким чином, позивач вважає, що в даному випадку вже службовою недбалістю слідчого Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому ОСОБА_2 , їй спричинено моральну шкоду, яка визначалась стражданнями, заподіяними внаслідок психічного впливу, що призвело до негативних наслідків морального характеру, як то зневіра у ефективності роботи окремої особи – слідчого Коваля І.А., із захисту прав людини, а згодом і зневіра у ефективності роботи ТУ ДБР у Хмельницькій області у відстоюванні її прав, як потерпілої у кримінальних правопорушеннях, що призвели до виникнення у неї негативних емоцій рівня страждання або приниження та значної витрати часу на доведення очевидного.
Також ОСОБА_1 вважає, що відбулось порушення її прав, що виразились у завданні їй моральних і матеріальних збитків (витрати на Інтернет, телефонний зв`язок і т.д.), недбалістю – слідчого Коваля І.А., чиї дії вона оскаржує з 20.08.2019, а тому посилаючись на ч. 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1173 ЦК України, просила суд стягнути з відповідачів на її користь 33 801 грн. на відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої неправомірними діями та бездіяльністю.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому Коваля Ігоря Анатолійовича про відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно – правового акта, що був визнаний незаконним і скасований та зобов`язання вчинити дії – відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що ухвала слідчого судді про скасування постанови про закриття кримінального провадження свідчить про реалізацію позивачем, передбаченого нормами КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого та не являється безумовною і беззастережною підставою для відшкодування на користь позивача моральної і матеріальної шкоди. Судом першої інстанції зроблено висновок, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння їй моральної шкоди заявленими діями відповідачів.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позов задовольнити повністю.
Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що скасування Вінницьким міським судом Вінницької області постанови слідчого про закриття кримінального провадження, підтверджує незаконність дій слідчого, внаслідок чого вона зазнала матеріальних та моральних втрат.
На апеляційну скаргу подано відзив представником Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, у якому вказано про безпідставність скарги та законність і обгрунтованість рішення суду.
На відзив надано відповідь позивачем ОСОБА_1 .. 
Інший учасник справи відзив на апеляційну скаргу не подав.
Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.
Так, судом першої інстанції встановлено, що Постановою слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому Коваля І.А. від 27.12.2019 кримінальне провадження № 42019020000000144 від 20.08.2019 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні інспектора роти № 4 батальйону УПП у м. Вінниці ДПП НП України ОСОБА_3 ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 171, ст. 170, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 364 КК України. Вказану постанову направлено потерпілій ОСОБА_1 (а.с. 9 – 13).
Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2020 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому Коваля І.А. від 27.12.2019 про закриття кримінального провадження № 42019020000000144 від 20.08.2019 - скасовано (а.с. 5 – 7).
Відповідно до постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2017 року постанову про адміністративне правопорушення серії АР № 583225 від 20 березня 2017 року складену інспектором роти № 4 батальйону УПП у м. Вінниці Михайловським В.В. у справі про адміністративне правопорушення про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. – скасовано (а.с. 14 – 16).
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП – скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с. 18 – 20).
В обґрунтування правових підстав для стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 посилається на те, що їй завдана шкода незаконним закриттям кримінального провадження. 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (далі – Постанови) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
У пункті 5 Постанови, судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Ураховуючи наведене, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 757/54465/17-ц (провадження № 61-35434св18), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/12334/18 (провадження № 61-12965св19) та від 21 грудня 2019 року у справі № 454/709/16-ц (провадження № 61-2706св19).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені частиною першою статті 1176 ЦК України. 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Оскільки у справі, яка переглядається, з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди зазначено незаконну, на думку позивача, бездіяльність слідчого щодо неналежного проведення досудового розслідування, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.
Враховуючи, що доказів бездіяльності слідчого позивачем до суду не надано, протиправність дій (бездіяльність) в порядку кримінального судочинства не встановлена, відтак колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.
Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України апеляційний суд враховує висновки щодо застосування аналогічних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 454/886/16-ц, від 04 липня 2018 року по справі №641/2328/17 та від 28 січня 2019 року по справі №686/7576/18.
У вказаних постановах Верховного Суду зазначено про те, що сам по собі факт, що прийняте слідчим поліції у порядку КПК України процесуальне рішення про закриття кримінального провадження було скасоване судом, не свідчить про незаконність дій відповідача, заподіяння шкоди позивачу, а також і про причинний зв`язок із заподіяною майновою та моральною шкодою, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав.
При цьому, реалізація механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди, що призвело до порушення звичного ритму його життя внаслідок порушення норм Конституції України, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та наслідками, зазначеними у позовній заяві, тоді як згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність звернення до суду щодо дій органів досудового розслідування не є безумовною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, а позивачем не доведено моральних страждань внаслідок бездіяльності відповідачів при розслідуванні кримінального провадження.
Зокрема, ОСОБА_1 не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй працівником органу досудового розслідування моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.
Посилання апеляційної скарги на постанови Верховного Суду, зокрема по адміністративній справі, до уваги не приймаються, оскільки ці постанови ухвалені судом касаційної інстанції за інших фактичних обставин. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не зобов`язана доводити факт заподіяння їй працівником органу досудового розслідування моральної шкоди є безпідставними, оскільки в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. 
Будь-яких належних і допустимих доказів заподіяння матеріальної шкоди, матеріали справи не містять.
Щодо посилання на наявність іншої постанови слідчого у вказаному кримінальному провадженні та її скасування судом, то дане посилання не заслуговує на увагу, оскільки відповідні документи позивачем не надавались і вони не були предметом дослідження.
Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права, ніж здійснене судом та до переоцінки доказів, а відтак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, тому апеляційним судом відхиляються.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки, ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору відповідно до закону, тому судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: Л. О. Голота

В. П. Рибчинський