П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  824/1157/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк О.В.  
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
06 жовтня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Ватаманюка Р.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Охримчук  М.Б.,
позивача: ОСОБА_1 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги аварійно - рятувального загону спеціального призначення управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області, управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області, Аварійно - рятувального загону спеціального призначення управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Новоселицький районний військовий комісаріат, військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до аварійно - рятувального загону спеціального призначення управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області, управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області про визнання протиправним висновку службового розслідування за фактом укладення контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу сержантом служби цивільного захисту ОСОБА_1 пожежним-рятувальником караулу групи пожежегасіння аварійно-рятувальної частини Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління від 30.09.2019 затвердженого начальником управління ДСНС України у Чернівецькій області ОСОБА_2 .
Також, позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ № 146 від 23.09.2019 начальника АРЗ СП управління ДСНС України у Чернівецькій області Федорчака О.В., про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, наказ № 213 від 24.09.2019 начальника управління ДСНС України у Чернівецькій області Михайлюка С.М., про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани, наказ № 216 від 30.09.2019 начальника управління ДСНС України у Чернівецькій області Михайлюка С.М., про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту, наказ № 217 від 30.09.2019 начальника Управління ДСНС України у Чернівецькій області Михайлюка С.М., про звільнення ОСОБА_1 сержанта служби цивільного захисту, пожежно-рятувального загону спеціального призначення, зі служби у запас Збройних Сил за пунктом 176 підпунктом 6 та зобов`язати Управління ДСНС у Чернівецькій області поновити ОСОБА_1 на посаді пожежного-рятувальника караулу групи пожежегасіння аварійно-рятувальної частини АРЗСП у Чернівецькій області та виплатити середню плату за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2019 року.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.12.2019 позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано:
- наказ № 146 від 23.09.2019 начальника АРЗ СП управління ДСНС України у Чернівецькій області Федорчака О.В., про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, у вигляді догани;
- наказ № 213 від 24.09.2019 начальника управління ДСНС України у Чернівецькій області Михайлюка С.М., про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани;
- наказ № 216 від 30.09.2019 начальника управління ДСНС України у Чернівецькій області Михайлюка С.М., про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту;
- наказ № 217 від 30.09.2019 начальника Управління ДСНС України у Чернівецькій області Михайлюка С.М., про звільнення зі служби ОСОБА_1 ;
Зобов`язано Управління ДСНС у Чернівецькій області поновити ОСОБА_1 на посаді пожежного - рятувальника караулу групи пожежегасіння аварійно - рятувальної частини АРЗСП у Чернівецькій області та виплатити середню заробітну плату в сумі - 27244,20 грн. за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2019 року;
Стягнуто солідарно на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань з управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області у сумі 2560,00 грн.; з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області у сумі 2560,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять, задовольнити їх апеляційні скарги, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
Апеляційні скарги відповідачі обґрунтовують тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Разом з тим, апелянти зазначають, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку матеріалам справи та їх доводам.
Позивач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідач (аварійно-рятувальний загін спеціального призначення управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області) в судове засідання не з`явився, належного представника не направив, разом з тим був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 
Відповідач (управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області) в судове засідання не з`явився, належного представника не направив, разом з тим був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Разом з тим, на адресу суду надійшло клопотання про перенесення судового засідання з підстав перебування ОСОБА_3 у відпустці.
Колегія суддів приходить до висновку про залишення даного клопотання без розгляду, з огляду на наступне.
Дане клопотання надійшло через електронну пошту та не містить електронний цифровий підпис.
У відповідності до абз.1 ст.5 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ст.7 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".
Відповідно до ст.12 ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг" перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису.
Отже, обов`язковою умовою для чинності електронного документу являється його підписання електронним-цифровим підписом.
Згідно з довідкою відділу надання інформаційних послуг, руху адміністративних справ та діловодства Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2020 клопотання відповідача не містить електронно-цифровий підпис.
Третя особа (військова частина НОМЕР_1 ) в судове засідання не з`явився, належного представника не направив, разом з тим був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Третя особа ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в судове засідання не з`явився, належного представника не направив, разом з тим був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши, суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, 07 квітня 2005 року ОСОБА_1 прийнятий на службу в МНС України (правонаступником якого є ДСНС України) на посаду водія-електрика інженерної групи частини спеціальної техніки загону технічної служби УМНС відповідно до поданої ним заяви (а.с.70).
У квітні 2019 року позивач перебуваючи у звані сержанта служби цивільного захисту пожежно-рятувального караулу групи пожежогасіння Аварійно-рятувальної частини АРЗ СП УДСНС України в Чернівецькій області звернувся до начальника управління ДСНС України у Чернівецькій області з рапортом про продовження йому строку служби цивільного захисту за новим контрактом на 3 роки (а.с.71).
За результатами розгляду поданого позивачем рапорту, 21 квітня 2019 року між ним та відповідачем в особі начальника управління ДСНС України в Чернівецькій області полковником служби цивільного захисту ОСОБА_4 укладено контракт №40/19 про проходження служби цивільного захисту, строком на 3 роки (а.с.72).
У зв`язку з проходженням навчання в Національному університеті “Львівська політехніка” (що підтверджується довідкою-викликом №024061 від 26 липня 2019 року) позивач повернувся з рапортом до т.в.о. начальника Аварійно-рятувальної частини АРЗ СП УДСНС України в Чернівецькій області Загури О. про надання йому додаткової оплачуваної відпустки у зв`язку з навчанням з 05 серпня по 21 вересня 2019 року (а.с.73-74).
Згідно наказу Аварійно-рятувальної частини АРЗ СП УДСНС України в Чернівецькій області “Про відкликання, відрядження та відпустки” від 26 липня 2019 року №100, ОСОБА_1 надано додаткову оплачувану відпустку у зв`язку із складанням сесії у Національному університеті “Львівська політехніка” на 49 календарних днів з 05 серпня по 21 вересня 2019 року (а.с.75).
20 серпня 2019 року під час перебування у відпустці, позивач звернувся із заявою до військового комісаріату Новоселицького РВК Чернівецької області про оформлення особової справи для добровільного вступу на військову службу за контрактом терміном на 3 роки на посаду водія розвідувального відділення в/ч2582 ВОС-124037Д (а.с.97)
29 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_5 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу, строком на 3 роки (а.с.36).
Зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №179 від 29 серпня 2019 року вбачається, зокрема, що старшого солдата запасу ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29 серпня 2019 року №63-РС на посаду водія розвідувального відділення розвідувального взводу та вважати таким, що з 29 серпня 2019 року прийняв посаду і приступив до виконання службових обов`язків (а.с.30).
13 вересня 2019 року позивач звернувся із рапортом до начальника управління ДСНС України в Чернівецькій області полковника служби цивільного захисту ОСОБА_4 , в якому просив увільнити його із займаною посади у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом у Збройних Силах України. Також, у своєму рапорті зазначив про те, що у відповідності до положень Кодексу законів про працю України за ним зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток (а.с.41).
У відповідності до наказу управління ДСНС України в Чернівецькій області “Про призначення службового розслідування” від 13 вересня 2019 року №241, призначено проведення службового розслідування за фактом укладення ОСОБА_1 контракту про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу, з метою перевірки законності проходження такої служби під час служби цивільного захисту та встановлення дійсних обставин (а.с.85).
19 вересня 2019 року відповідач - управління ДСНС України в Чернівецькій області листом №30/4056 проінформував позивача про початок проведення службового розслідування щодо укладення ним з Міністерством оборони України контракту, а також про те, що Кодексом цивільного захисту та Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового, начальницького складу не передбачено увільнення від виконання посадових обов`язків з цивільного захисту, які призванo або вступили на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”. Одночасно зазначено і про необхідність позивачу 22 вересня 2019 року приступити до виконання своїх службових обов`язків (а.с.79).
20 вересня 2019 року у військовій частині НОМЕР_1 в м.Черінвці посадовими особами відповідача – управління ДСНС України в Чернівецькій області проведено з позивачем бесіду за результатами якої складено аркуш бесіди та вручено лист управління ДСНС України в Чернівецькій області від 19 вересня 2019 року №30/4056 (а.с.83-84).
21 вересня 2019 року заступником начальника групи пожежогасіння аварійно-рятувальної частини Аварійно-рятувального загону спеціального призначення лейтенантом служби цивільного захисту ОСОБА_6 було надіслано за місцем проживання позивача телеграму про необхідність заступити на добове чергування – 24 вересня 2019 року (а.с.82).
22 та 24 вересня 2019 року відповідачами складені комісійні акти про невихід на службу ОСОБА_1 22 та 24 вересня 2019 року відповідно (а.с.80-81).
23 вересня 2019 року відповідачем - Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення управління ДСНС України у Чернівецькій області видано наказ “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ” №146, яким за порушення Порядку прибуття у відпустку, відрядження та виїзд за межі гарнізону осіб рядового і начальницького складу та працівників Аварійно-рятувального загону спеціального призначення та невиконання розпорядження старших керівників щодо необхідності приступити до виконання службових обов`язків на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани та позбавлення часткової премії за вересень 2019 року в розмірі 5% встановленого розміру (а.с.25).
24 вересня 2019 року відповідачем – управлінням ДСНС України в Чернівецькій області видано наказ “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ” №213, яким за невихід на службу 24 вересня 2019 року до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани та позбавлення частково премії за вересень 2019 року у розмірі 10% встановленого розміру (а.с.26).
Поряд з цим, 24 вересня 2019 року до управління ДСНС України в Чернівецькій області від позивача надійшли пояснення в яких він зазначає про те, що на момент укладення контракту із Міністерством оборони України ним було повідомлено посадових осіб військової частини НОМЕР_1 про наявність укладеного контракту з ДСНС України. Також, позивач зазначав і про своєчасне повідомлення відповідача про своє місцезнаходження, а саме про місце проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 в м.Чернівці, яку самовільно покинути не може, а відтак вказує про існування об`єктивних підстав невиходу на роботу. Крім того, зазначає і про не бажання розривати в односторонньому порядку контракт з ДСНС України, а також з метою улагодження ситуації вважає за необхідне подати рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про розірвання контракту з Міністерством оборони України (а.с.38).
Також, 24 вересня 2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 про розірвання контракту №179 від 29 серпня 2019 року про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України, за власним бажанням та сімейними обставинами (а.с.43).
25 вересня 2019 року відповідачем – управління ДСНС України в Чернівецькій області видано наказ “Про усунення від виконання службових обов`язків ОСОБА_1 ” №214, яким позивача усунуто від виконання свої службових обов`язків з 25 вересня 2019 року, на час проведення службового розслідування (а.с.27).
За результатами поданого ОСОБА_1 рапорту від 24 вересня 2019 року, командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято накази №75-РС та №202 від 24 та 27 вересня 2019 року, згідно яких ОСОБА_1 вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Новоселицького РВК Чернівецької області, а також з 27 вересня 2019 року виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.31).
30 вересня 2019 року відповідачем затверджено висновок службового розслідування за фактом укладення ОСОБА_1 контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового сержантського та старшинського складу.
За результатами проведеного розслідування комісія дійшла висновку, що позивач вчинив порушення вимог нормативно-правових актів, які регламентують порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, які є несумісними з перебуванням на службі цивільного захисту та самовільно залишив службу цивільного захисту (а.с.44-47).
Крім того, 30 вересня 2019 року відповідачем – управлінням ДСНС України в Чернівецькій області видано наказ “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ” №216, яким до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту та позбавлення премії за вересень 2019 року у повному обсязі, а також наказ №217 “Про звільнення зі служби ОСОБА_1 ”, яким позивача звільнено зі служби у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 176 підпунктом 6 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту) (а.с.28-29). 
Не погоджуючись з такими діями та наказами відповідачів ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ч.3 ст. 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві незалежно від підпорядкування та форми власності.
В Україні з моменту прийняття Президентом України Указу від 17 березня 2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію"   настав особливий період, зокрема Збройні Сили України переведено на функціонування в умовах особливого періоду. 15 січня 2015 року Указом Президента України №113-VIII національну економіку переведено на функціонування в умовах особливого періоду.
Тобто, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач повинен був увільнити позивача від виконання трудових обов`язків відповідно до положень статті 119 КЗпП України згідно поданого ним рапорту, а не притягувати його до дисциплінарної відповідальності, та не звільняти зі служби цивільного захисту на підставі п.п.6 п.176 Положення, згідно наказу від 30 вересня 2019 року №217.
При цьому, проходження особою служби за контрактом є формою реалізації цією особою свого права на працю. Встановлені ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх осіб, що проходять військову службу за контрактом, укладеним на особливий період, незалежно від попередньо займаної посади (місця роботи).
Також, суд першої інстанції вказав, що невиконання позивачем службових обов`язків з цивільного захисту 22 та 24 вересня 2019 року пов`язані з об`єктивними причинами, а саме проходження ним військової служби в Збройних Силах України, про що відповідачі були повідомлені, а тому накази “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ” від 23 вересня 2019 року №146 та від 24 вересня 2019 року №213 відлягають скасуванню.
Разом з тим, на момент звернення позивача до Нововселицького РВК Чернівецької області щодо подальшого оформлення контракту про проходження військової служби, інформація про знаходження ОСОБА_1 на обліку в ДСНС України була відсутня. Однак, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, позивач повідомив, як Новоселицький РВК Чернівецької області, так і командира військової частини НОМЕР_1 про проходження ним служби з цивільного захисту, при цьому будь-яких обмежень чи законодавчих заборон на час проходження військової служби за контрактом ОСОБА_1 не було наведено.
Крім того, судом першої інстанції враховано, що за результатами поданого ОСОБА_1 рапорту від 24 вересня 2019 року, командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято накази №75-РС та №202 від 24 та 27 вересня 2019 року, згідно яких ОСОБА_1 вважати таким, що справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до Новоселицького РВК Чернівецької області, а також з 27 вересня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
А відтак, позивач з 30 вересня 2019 року міг приступити до виконання своїх службових обов`язків цивільного захисту, однак відповідачі вказані обставини належним чином не врахували при прийнятті оскаржуваних наказів та висновків службового розслідування.
На підставі вказаного суд першої інстанції дійшов до висновку, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Тобто, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок прийняття, проходження та звільнення зі служби цивільного захисту врегульовано Кодексом цивільного захисту України від 02.10.2012 № 5403-VI (далі - КЦЗ України).
Відповідно до ч.1 ст.101 КЦЗ України, служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.
Пунктом 1 ч.1 ст.103 КЦЗ України передбачено, що з особою, яка призначається на посаду рядового або начальницького складу служби цивільного захисту укладається контракт про проходження служби цивільного захисту.
Згідно з ч.3 ст.21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.103 КЦЗ України, контракт щодо проходження служби цивільного захисту укладається з особою, яка призначається на посаду рядового або начальницького складу служби цивільного захисту на строк від трьох до п`яти років.
Частиною 4 ст.103 КЦЗ України вказано, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу.
Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 №593 (далі - Положення).
Відповідно до п.3 Положення особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі - особи рядового і начальницького складу) є громадяни, які у добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання.
Пунктом 45 Положення передбачено, що контракт про проходження служби цивільного захисту - це письмова угода, що укладається на добровільній основі між громадянином та державою, від імені якої виступає ДСНС, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження такої служби.
Пунктом 173 Положення зазначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу із служби цивільного захисту здійснюється у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) - якщо звільнені особи не досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", і за станом здоров`я придатні до військової служби. 
Згідно з пп.6, 9, 12 п.176 Положення передбачено, що контракт про проходження служби цивільного захисту припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового і начальницького складу,  у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії, в інших випадках, передбачених законом.
Частинами 1-3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII вказано, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає у тому числі: проходження військової служби.
Згідно з ст.2 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до ч.2 ст.15 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни призовного віку в добровільному порядку можуть бути прийняті на військову службу за контрактом на умовах, передбачених частиною першою статті 20 цього Закону, та в порядку, визначеному положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Глава VII ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" врегульовує особливості призову під час мобілізації.
Як передбачено ч.1, 2 ст.39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Однак, згідно з ч.1, 2 ст.119 КЗпП України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Частиною 3 ст.119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Отже, з наведених положень слідує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, зазначивши, що за громадянами, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності.
Як встановлено з матеріалів справи, 21 квітня 2019 року між позивачем та відповідачем в особі начальника управління ДСНС України в Чернівецькій області полковником служби цивільного захисту Михайлюком С.М. укладено контракт №40/19 про проходження служби цивільного захисту, строком на 3 роки (а.с.72).
29 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_5 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу, строком на 3 роки (а.с.36).
13 вересня 2019 року позивач звернувся із рапортом до начальника управління ДСНС України в Чернівецькій області полковника служби цивільного захисту Михайлюка С.М., в якому просив увільнити його із займаною посади у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом у Збройних Силах України. Також, у своєму рапорті зазначив про те, що у відповідності до положень Кодексу законів про працю України за ним зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток (а.с.41).
Тобто, у відповідності до ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві незалежно від підпорядкування та форми власності.
Разом з тим, рішенням Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 01.03.2014, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Отже, в Україні з моменту прийняття Президентом України Указу від 17 березня 2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію" настав особливий період, зокрема Збройні Сили України переведено на функціонування в умовах особливого періоду. 15 січня 2015 року Указом Президента України №113-VIII національну економіку переведено на функціонування в умовах особливого періоду.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президентом України не приймалося.
Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 19.11.2019 у справі №812/452/17, в постанові від 22.10.2019 у справі №812/204/18, у постанові від 20.06.2018 у справі №631/1919/16-ці, в постанові від 21.02.2018 у справі № 211/1546/16-ц, а також у листі ВС від 13.07.2018 № 60-1543/0/2-18, які відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, суд враховує до спірних правовідносин.
Враховуючи наведене вище суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач повинен був увільнити позивача від виконання трудових обов`язків відповідно до положень статті 119 КЗпП України згідно поданого ним рапорту, а не притягувати його до дисциплінарної відповідальності, та не звільняти зі служби цивільного захисту на підставі п.п.6 п.176 Положення, згідно наказу від 30 вересня 2019 року №217.
Крім того, Верховний Суд в своїх постановах від 19.11.2019 у справі №812/452/17, від 22.10.2019 у справі №812/204/18 зазначив, що як випливає зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Тобто, позивач вступив на військову службу під час дії особливого періоду і гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України, власне і спрямовані (призначені) на те, щоб гарантувати, зокрема, права громадян на працю, які в цей складний для держави період повинні виконати (і виконують) свій конституційний обов`язок щодо військової служби з тим, щоб в умовах реальної загрози територіальній цілісності та національній безпеці країни надалі бути готовими до її захисту в лавах Збройних Сил України.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що визначальним фактором в даній справі є поважність чи неповажність причин невиходу на роботу позивача.
Як вірно вказав суд першої інстанції, з моменту укладення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29 серпня 2019 року №63-РС, ОСОБА_1 з 29 серпня 2019 року зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та є таким, що прийняв посаду і приступив до виконання службових обов`язків.
Згідно з ч.1 ст.24 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
Пунктом 31 Положення визначено, зокрема, що особи рядового і начальницького складу зобов`язані доповідати своєму безпосередньому керівникові (начальникові) про події та обставини, що стосуються виконання службових обов`язків.
З метою інформування керівництва управління ДСНС України в Чернівецькій області про факт укладення контракту та перебування в місці несення військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , позивач 13 вересня 2019 року звернувся із рапортом до начальника управління ДСНС України в Чернівецькій області полковника служби цивільного захисту, вказані обставини і не заперечувались відповідачем.
Також, 24 вересня 2019 року позивач надав свої письмові пояснення щодо неможливості самовільно покинути місце несення служби із зазначенням об`єктивних причин.
Відтак, суд погоджується з твердження позивача про те, що відповідачам було відомо про місце його перебування та факт несення військової служби за контрактом.
Відповідно до ч.2 ст.24 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Одночасно, положеннями статей 407 Кримінального кодексу України та 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлена відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби.
На підставі вказаного, колегія суддів приходить до висновку про поважність причин відсутності на робочому місці та належного повідомлення безпосереднього керівника про настання певних подій, що унеможливлюють появу на робочому місці.
Схожого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.08.2020 справа №813/402/17, зазначивши, що законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, та прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.
Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що невиконання позивачем службових обов`язків з цивільного захисту 22 та 24 вересня 2019 року пов`язані з об`єктивними причинами, а саме проходження ним військової служби в Збройних Силах України, про що відповідачі були повідомлені.
Разом з тим, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Згідно з ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
З урахуванням вказаного накази № 216 від 30.09.2019, № 217 від 30.09.2019 визнаються протиправними та підлягають скасуванню. Також, наказ № 146 від 23.09.2019 та наказ № 213 від 24.09.2019 є протиправними та підлягають скасуванню, у зв`язку з неповним дослідженням обставин та наданню аргументації поважності причин відсутності на робочому місці.
Також, при прийнятті рішення суд першої інстанції правомірно врахував, той факт, що 24 вересня 2019 року звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про розірвання контракту №179 від 29 серпня 2019 року про проходження ним військової служби у Збройних Силах України, за власним бажанням та сімейними обставинами.
Відповідно до ч. 1 Закону України "Про оплату праці" № 108/95-ВР від 24.03.1995 (далі - Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 КЗпП України і ч. 1 ст. 1 Закону № 108/95-ВР, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Положення ст. 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Посилання апелянта в цій частині на постанову МВС України №623 від 20.07.2018 "Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту" є недоцільними, оскільки дана постанова має на меті саме виплату одноразової грошової допомоги та грошового забезпечення під час звільнення.
В свою чергу, постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" передбачає саме обрахунок середньої заробітної плати, в тому числі й можливість встановлення середньої харобітної плати за час вимушеного прогулу.
Тобто, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з урахуванням матеріалів справи та довідки АРЗ СП УДСНС України виданої ОСОБА_1 (за липень нараховано заробітну плату в сумі 9989,70 грн., а за серпень 9989,70 грн.), загальна сума заробітної плати 19979,40 грн., кількість робочих днів за липень та серпень становить - 44 дні, що середньоденна заробітна плата позивача за день становить 454,07 грн. (19979,40 грн. / 44 днів = 454,07 грн/день), а тому за час вимушеного прогулу з 01.10.2019 по 24.12.2019 (включно) складає у сумі 27244,20 грн. 
Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи апелянта в частині порушення позивачем вимог проходження додаткової відпустки у зв`язку з навчанням задля умисного не проходження служби цивільного захисту та задля проходження військової служби, не знаходять свого підтвердження, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на неприбуття позивачем до відповідного навчального закладу, та не проходження ним відповідного навчання.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як передбачено ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч.1 ст.75 КАС України достовірним є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а ч.1, 2 ст.76 КАС України передбачає, що достатнім є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та суд вирішує питання про достатність доказів відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На підставі цього відповідачі не надали належні докази в повній мірі щодо підтвердження власної позиції.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, щодо задоволення позовних вимог.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Разом з тим, у відповідності до вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позову.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги аварійно - рятувального загону спеціального призначення управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області, управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  07 жовтня 2020 року.

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Ватаманюк Р.В.