Справа № 127/25234/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1560/2020
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року	Справа № 127/25234/15-ц	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання – Богацької О. М.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 , 

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Ткачук Марина Владиславівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 127/25234/15-ц за апеляційною скаргою адвоката Раімова Руслана Ікрамовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Бессараб Н. М. у залі суду, 

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М. В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1\3 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М.В. за № 2497.

Позовна заява мотивована тим, що за оспорюваним правочином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули у власність належу йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 у рівних частках. Разом з тим, указану угоду він уклав під впливом тяжкої обставини – важкого захворювання, наміру продавати квартиру не мав, вважав, що ним підписано договір довічного утримання.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області 18 березня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. 

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

10 жовтня 2017 року представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Дмитришиною Т. І. подано суду заяву про зміну позовних вимог, в якій позивач просив визнати договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 недійсним. Визнати поважною причину пропуску строку на звернення до суду за захистом порушених прав та поновити строк позовної давності для звернення до суду. 

Заява мотивована тим, що відповідачі скористалися його хворобливим станом і під приводом його догляду, змусили підписати договір купівлі-продажу. Однак він вважав, що підписує договір довічного утримання. Відтак він помилявся щодо правової природи і змісту правочину, що є підставою для визнання його недійсним. Про існування цього договору йому стало відомо лише в 2015 році, тому причини пропуску строку звернення до суду є поважними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М. В., залишено без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами заявлені вимоги, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений між сторонами 31 травня 2005 року, тобто до того, як позивач ОСОБА_1 тяжко захворів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарг.

 
06 серпня 2020 року представник позивача - адвокат Раімов Р. І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справ між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Панасюк О.С., Марчук В.С.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк іншим учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, проведеного на підставі розпорядження керівника апарату суду в частині заміни судді Марчук В.С., визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Оніщук В.В., Панасюк О.С.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2020 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи на 01 жовтня 2020 року о 09 год. 10 хв.

Судове засідання 01 жовтня 2020 року було відкладено у зв`язку з хворобою адвоката Грачова А. В. та справу призначено до розгляду на 07 жовтня 2020 року о 8.40 год.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник позивача – адвокат Раімов Р. І. посилається на те, що під час розгляду справи місцевим судом було грубо порушено норми процесуального права – не враховано висновки суду касаційної інстанції. Судом не надано не надано належної правової оцінки висновку судово – психіатричної експертизи.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не надали.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 27 січня 1995 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . З 01 вересня 2007 року є інвалідом 1 групи.

Син позивача – ОСОБА_4 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_3 , є інвалідами ІІІ групи.

Як слідує зі свідоцтва про право власності на житло від 30 січня 1997 року, співвласниками квартири АДРЕСА_1 по 1/3 частці кожний, були - ОСОБА_5 (дружина позивача), ОСОБА_4 (син позивача), ОСОБА_6 (син позивача).

Після смерті ОСОБА_5 , спадщину на належну їй 1/3 частку у вказаній квартирі успадкував ОСОБА_1 

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача – ОСОБА_6 , спадщину на належну йому 1/3 частку у вказаній квартирі успадкував його брат ОСОБА_4 

27 жовтня 2004 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_7 1/3 (ідеальну) частку квартири АДРЕСА_1 .

31 травня 2005 року позивач ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 купили в рівних частках кожна 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Інші співвласники квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_7 написали заяви про відмову від права привілеєвої купівлі 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

01червня 2005 року ОСОБА_4 подарував своєму батькові ОСОБА_1 4/25 частки квартири АДРЕСА_1 .

22 грудня 2005 року позивач ОСОБА_1 переніс інсульт. Лікувався з приводу ГПМК по геморагічному типу в басейні лівої середньої мозкової артерії з утворенням внутрішньомозкової гематоми в лівій скроневопотиличній ділянці. Переніс операцію: кістково-пластичну трепанацію черепа в лівій скроневопотиличній ділянці, видалення внутрішньомозкової інсульт гематоми в лівій півкулі мозку (т. 1 а.с.55).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що договір купівлі-продажу уклав під впливом помилки, оскільки вважав, що підписує договір довічного утримання та мав на меті отримати від відповідачів необхідну допомогу та догляд.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

Установлено, що 31 травня 2005 року сторони уклали договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із пунктом 3 договору, продаж зазначеної частки квартири вчиняється за ціною 6 000 грн, які продавець отримав повністю до підписання цього договору.

Відповідно до пункту 13 договору, сторони погодили, що однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і не є правочином зловмисним.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 був достатньо обізнаний щодо правової природи договору купівлі-продажу, і після роз`яснення нотаріусом всіх прав та обов`язків за договором купівлі-продажу бажав укладення з відповідачами саме договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував під час нового розгляду висновків суду касаційної інстанції також не заслуговують на увагу. 

Так ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, суд першої інстанції не з`ясував, якою була дійсна воля ОСОБА_1 як власника 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 у момент її відчуження відповідачам, та які саме обставини: власна помилка щодо правової природи й змісту правочину чи тяжкі обставини, якими скористалися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зумовили укладення позивачем оспорюваного договору; підстав позову не уточнив.

Указані обставини були з`ясовані судом першої інстанції під час нового розгляду справи. Зокрема 10 жовтня 2017 року позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог. У цій заяві позивач указував, що відповідачі скористалися його хворобливим станом і під приводом, що вони будуть за ним доглядати, змусили підписати договір купівлі-продажу. Однак позивач вважав, що підписує договір довічного утримання. Позивач вважає, що під час укладання договору він помилявся щодо правової природи і змісту правочину, що є підставою для визнання правочину недійсним. Про існування оспорюваного договору йому стало відомо лише в 2015 році.

Отже, судом була з`ясована дійсна воля позивача в момент відчуження спірного нерухомого майна.

За клопотанням позивача і його представника ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року було призначено судово-психіатричну експертизу з метою визначення психічного стану ОСОБА_1 та здатності усвідомлювати ним значення своїх дій в момент укладення договору купівлі-продажу.

З висновку судово-психіатричного експерта № 3-пл від 03 жовтня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу страждає на загальний атеросклероз, гіпертонічну хворобу III стадії з гіпертонічними кризами, що ускладнилося розвитком дисциркуляторної енцефалопатії з кістозно-гліозними змінами мозку після перенесених гострих лакунарних порушень мозкового кровообігу, з розширенням базальної і ретроцеребелярної цистерн, судинні зміни білої речовини головного мозку на тлі чого у грудні 2005 року у нього виникло гостре порушення мозкового кровообігу по геморагічному типу в лівій півкулі головного мозку з утворенням інсультгематоми (МРТ головного мозку 22.12.2005р.), що потягнуло за собою оперативне втручання, а також виникнення на тлі вищеописаного органічного ураження головного мозку, починаючи з 2006 року, генералізованих судомних нападів, що сприяло значним порушенням в таких сферах психічної діяльності, як мова, емоції, мислення, пам`ять, інтелект, критичні здібності, слугувало причиною для неодноразових госпіталізацій в психоневрологічну лікарню із встановленням йому з 2006 року І групи інвалідності довічно, а також виявленими при теперішньому психолого-психіатричному обстеженні утрудненим контактом через моторну і сенсорну афазію, його дезорієнтацією в місці перебування, часі, нестійкими емоціями, конкретністю мислення, значним зниженням пам`яті, інтелекту, об`єктивного визначення його психічного стану потребує тривалого обстеження та спостереження в умовах психіатричного стаціонару з наступним проведенням стаціонарної комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи.

У судовому засіданні було встановлено, що позивач захворів у грудні 2005 року, тобто після укладення спірного правочину, а відтак у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що на момент укладення договору він потребував догляду інших осіб, чи стан здоров`я його був незадовільний.

Відтак, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги висновок судово-психіатричного експерта № 3-пл від 03 жовтня 2019 року, оскільки він суттєвого значення для вирішення цієї справи немає. 

Слід врахувати, що син позивача ОСОБА_4 , який подав позов в інтересах батька, також знав про укладення оспорюваного договору, оскільки будучи співвласником квартири написав заяву про відмову від права привілеєвої купівлі 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , тобто не заперечував проти продажу 1/3 частини цієї квартири відповідачам.

За вказаних обставин, доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу був укладений під впливом помилки, оскільки вважав, що підписує договір довічного утримання та мав на меті отримати від відповідачів необхідну допомогу та догляд не знайшли підтвердження у ході розгляду справи.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення правовідносин і висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо судових витрат

 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Раімова Руслана Ікрамовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                           С. К. Медвецький

Судді: С.Г. Копаничук 

                                                         О.С. Панасюк