ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19025/19                                      Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Погрібніченко І.М.,                                                                                                                                                     Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року                                                                                      м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Лічевецького І.О., Степанюка А.Г.,
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю:
представника відповідача:         Назариної К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2020 року про залишення частини позовних вимог без розгляду по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про  визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2020 року залишено частину позовних вимог без розгляду.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивачка, через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати і направити справу для продовження розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, яка з`явилася у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити на продовження розгляду, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Як підтверджується матеріалами справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2020 року залишено частину позовних вимог без розгляду.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року у справі №826/6013/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у м. Києві задоволено частково. 
Визнано протиправним рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, правонаступником якого є ГУ ПФУ у м. Києві, оформлене листом від 28 серпня 2017 №48403/06, щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 з питання поновлення виплати раніше призначеної пенсії. 
Зобов`язано ГУ ПФУ у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, поданої через свого представника Меламеда Вадима (вх. № 36204/04 від 10 серпня 2017 року), та прийняття рішення за результатами розгляду такої заяви, у встановленому законом порядку, з урахуванням наведених в тексті цього рішення висновків суду. В решті позовних вимог відмовлено.
На виконання вказаного рішення суду, ГУ ПФУ у м. Києві було повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, поданої через представника Меламеда Вадима (вх. №36204/04 від 10 серпня 2017 року), за результатами розгляду якої, ГУ ПФУ у м. Києві листом від 03.04.2019 року №69476/03 відмовлено у поновленні пенсії позивачу. Вказана відмова є предметом розгляду у даній адміністративній справі.
04.10.2019 року позивачка повторно звернулася, тобто в межах шестимісячного строку на звернення до адміністративного суду. 
Приймаючи рішення про залишення частини позовних вимог без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що Окружним адміністративним судом м. Києва у справі №826/6013/18 не вирішувалось питання щодо строків звернення позивача до суду з першим адміністративним позовом, за результатами розгляду якого судом було зобов`язано ГУ ПФУ у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії, відтак, суд позбавлений можливості вирішувати в рамках даних позовних вимог.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Відповідно до застосованих судом правових норм право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.
Необхідно відрізняти пенсію за віком, яка призначається довічно, та пенсії, які можуть мати термін дії (наприклад, пенсія по інвалідності - на період встановлення інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника дітям померлого годувальника призначається до досягнення 18 річного віку, а тим, що навчаються у вищому навчальному закладі - до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення 23 років).
З 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.05.2020 року в справі № 815/1226/18, зазначила наступне.
Так, пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.
Пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.
У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. 
Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.
При цьому законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Водночас, відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Велика Палата Верховного Суду звернула окрему увагу на рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), у якому було встановлено порушення Україною статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Проте, сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.
Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.
Водночас, відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Так, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у справі, яка розглядається, відповідач не навів жодних доказів того, що:
- відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009;
- наявна вина позивачки у припиненні виплати пенсії;
- підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);
- існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.
На противагу зазначеному, позивачка неодноразово зверталася до пенсійного органу з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.
Наведе свідчить про те, що така поведінка держави, в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які зазначені в постанові від 20.05.2020 року в справі № 815/1226/18  обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим, а відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009, без обмеження її виплати жодними строками.
З огляду на висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду зазначені в постанові від 20.05.2020 року в справі № 815/1226/18 та встановлені судом обставини  даної справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути розглянуті судом першої інстанції, починаючи з 07 жовтня 2009 року, тобто з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009, з урахуванням правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року в справі № 815/1226/18.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового та необґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання ГУ ПФУ у м. Києві поновити виплату пенсії за період з 07.10.2009 року по 09.08.2017 року включно, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів, підлягають залишенню без розгляду.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи апелянта про порушення судом першої інстанції процесуальних норм права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням норм процесуального права.
У зв`язку з вищезазначеним, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Керуючись ст.ст. 123, 242, 308, 310, 315, 320, 321, 325 КАС України, суд, -      

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну   скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2020 року про залишення частини позовних вимог без розгляду - скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                                            А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 18.12.2020 року