ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 300/887/19
адміністративне провадження № К/9901/32464/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                    Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів -                                                             Жука А.В., 
                                                                      Мартинюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019 (головуючий суддя - О.М. Гінда, судді - О.Б. Заверуха, В.В. Ніколін)
у справі №  300/887/19
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області 
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, 

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
1. ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області №3-о від 08.04.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, як правонаступника Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 № 296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби»; 
- нарахувати та стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2019 по день винесення судового рішення;
- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки з 31.08.2018 по 08.04.2019. 
2. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала, що її звільнення із займаної посади відбулося із порушеннями вимог Конституції України, статей 40, 492 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України «Про відпустки», оскільки Коломийською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області при попередженні про наступне вивільнення та наявності вакантних посад, не запропоновано позивачу вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, тим самим порушено процедуру звільнення з роботи.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
3. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області №3-о від 08.04.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції ОСОБА_1 з 08.04.2019. Стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2019 по 19.06.2019 в сумі 15 822 грн. 10 коп. з вирахуванням податків та обов`язкових платежів. Зобов`язано Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, з 31.08.2018 по 08.04.2019. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на її користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9 687 грн. 00 коп. з вирахуванням податків та обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
4. Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач не спростував доводи позивача та не надав суду належних письмових доказів на підтвердження правомірності звільнення позивача. 
5. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019 рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.
6. При прийнятті рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що доказів, які б свідчили про недотримання відповідачем процедури звільнення позивача, або ж про наявність у Коломийській об`єднаній державній податковій інспекції вакантних посад, які позивач міг би обіймати, судом не встановлено, а позивачем не наведено жодних відомостей, які б вказували на існування у періоді з 05.02.2019 по 08.04.2019 день звільнення вакантних посад, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Коломийська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області належним чином виконала вимоги передбачені статтею 492 Кодексу законів про працю України, так як, не пізніше ніж за два місяці повідомила позивача про наступне вивільнення працівників, а у зв`язку з тим, що у вказаній установі не було вакантних посад, такі позивачу не пропонувалися.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
7. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
8. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач вказує про порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача. Зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції базується виключно на ігноруванні висновків суду першої інстанції, без врахування наданих беззаперечних доказів позивачем. Крім того, вказує про порушення судом апеляційної інстанції норм частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки», якою передбачено обов`язок роботодавця виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у разі звільнення працівника.   
Позиція інших учасників справи
9. У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами касаційної скарги не погоджується, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. 
Рух касаційної скарги
10. Ухвалою Верховного Суду від 16.12.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
11. Ухвалою Верховного Суду від 23.12.2020 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.  
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи 
12. ОСОБА_1 з 08.11.1994 працювала в органах податкової служби на різних посадах. З 24.07.2013 позивач обіймала посаду старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області.
13. Наказом Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області №25-о від 02.06.2015 позивача звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Даний наказ в подальшому був скасований, а ОСОБА_1 наказом Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області від 30.08.2018 №15-о поновлена на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області на виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №809/2357/15 від 21.11.2016, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 30.05.2018.
14. Наказом Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області від 30.08.2018 №16-о відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України та частини першої статті 85 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено із займаної посади. Даний наказ в подальшому також був скасований, а ОСОБА_1 наказом Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 05.02.2019 №1-о поновлена на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №809/2357/15 від 19.11.2018.
15. 05.02.2019 ОСОБА_1 попереджена про наступне вивільнення її 08.04.2019.
16. Наказом Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області від 08.04.2019 №3-о ОСОБА_1 звільнено з посади старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження, згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». 
17. Позивач, вважаючи наказ Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про звільнення незаконним, звернулася до суду з із даним адміністративним позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Релевантні джерела права й акти їх застосування (чинні на час виникнення спірних правовідносин)
18. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
19. Громадянам згідно статті 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.
20. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
21. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
22. Згідно із частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
23. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 
24. За змістом частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
25. Відповідно до статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
26. Частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
27. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, яка була чинною до 08.02.2020).
28. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
29. Системний аналіз вищевказаних законодавчих положень дає підстави для висновку, що однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
30. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
31. Виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 492 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.
32. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
33. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суд має з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
34. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.
35. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що реорганізація Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області здійснена шляхом приєднання як структурного підрозділу до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №296 «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби».
36. Наказом Державної фіскальної служби України від 10.05.2018 №285 зобов`язано у межах чинного законодавства забезпечити вжиття комплексу заходів щодо попередження та звільнення працівників.
37. Згідно копії попередження від 05.02.2019 позивача повідомлено про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області та відсутністю вакантних посад та затвердженого штатного розпису. Одночасно запропоновано позивачу взяти участь у конкурсі, та у разі його успішного проходження бути призначеною на посаду державного службовця Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області згідно з інформацією про вакантні посади державних службовців Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, яка оприлюднена на сайті Нацдержслужби та на офіційному веб-сайті Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області. Крім того, запропоновано звернутися за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштуватися самостійно.
38. Разом з тим, на вказаному попередженні міститься запис позивача про те, що їй згідно статті 492 Кодексу законів про працю України не запропоновано рівнозначної посади.
39. Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що доказів, які б свідчили про недотримання відповідачем процедури звільнення позивача, або ж про наявність у Коломийській об`єднаній державній податковій інспекції вакантних посад, які позивач міг би обіймати, судом не встановлено. Позивачем не наведено жодних відомостей, які б вказували на існування у періоді з 05.02.2019 по 08.04.2019 день звільнення вакантних посад. У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Коломийська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області належним чином виконала вимоги передбачені статтею 492 Кодексу законів про працю України, так як, не пізніше ніж за два місяці повідомила позивача про наступне вивільнення працівників, а у зв`язку з тим, що у вказаній установі не було вакантних посад, такі позивачу не пропонувалися.
40. Верховний Суд вважає такий висновок суду апеляційної інстанції помилковим, оскільки в силу положень частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах саме на відповідача покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення. Крім того, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, не тільки у випадку, коли в строк, визначений законодавством повідомив працівника про наступне вивільнення, а і тоді, коли запропонував йому наявну на підприємстві вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо
41. Разом з тим, судом першої встановлено, що відповідач на підтвердження своїх доводів, вказаних у попередженні від 05.02.2019 щодо відсутності вакантних посад, жодних належних доказів суду не надав.
42. При цьому, судом першої інстанції встановлено, що як слідує із штатного розпису на 2019 рік Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, структурним підрозділом якого на момент звільнення позивача 08.04.2019 була Коломийська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №296, у відповідача були посади рівнозначні із посадою, з якої звільнено позивача, а саме старший державний інспектор.
43. За таких обставин, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не виконав покладеного законом обов`язку з вжиття вичерпних заходів щодо можливого працевлаштування працівника, посада якого підлягала вивільненню.
44. Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача з роботи проведене відповідачем з порушенням установленого порядку, без вжиття всіх можливих заходів щодо збереження трудових відносин з працівником (звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу). 
45. Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції прийшла до висновку, що відповідачем, на якого в силу положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок доказування, не доведено правомірності прийнятого спірного наказу про звільнення позивача. 
46. Також, з урахуванням положень статті 235 Кодексу законів про працю України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо поновлення позивача на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області з 08.04.2019 та виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
47. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
48. Частиною першою статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка була чинною до 08.02.2020) передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
49. В межах розгляду даної справи Верховний Суд дійшов висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що призвело до скасування цим судом рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
50. Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини першої статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а постанову суду першої інстанції залишити в силі.
Висновки щодо розподілу судових витрат 
51. Відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
52. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15.01.2020 №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», статтями 327, 341, 345, 349, 352, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

постановив:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019 у справі № 300/887/19 скасувати.
3. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 залишити в силі. 
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж.М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А.В. Жук 
                                                                                
                                                                      Н.М. Мартинюк