ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 жовтня 2020 року           справа №200/2607/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача Гладкоскок О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року (повне судове рішення складено 05 червня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/2607/20-а (суддя в І інстанції Бабаш Г.П.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, 

                                                          УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені  07.11.2019 по 27.02.2020 у сумі 36 249,27 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 05.06.2018 по 27.02.2019 позивач проходила службу на посаді дільничного офіцера поліції в Кальміуському відділенні поліції Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області. Наказом начальника ГУНП в Донецькій області від 27.02.2019 №92 о/с позивача було звільнено зі служби, натомість при звільненні виплачена лише компенсація за невикористану відпустку за 2019 рік, а за невикористану відпустку за 2018 рік компенсація проведена не була.
Позивач, вважаючи, що має право на компенсацію за невикористану відпустку за 2018 рік, звернулась до відповідача щодо надання роз`яснень причин невиплати компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік.
Листом від 07.03.2019 №42зі/26/01-19 ГУНП в Донецькій області повідомило позивача, що компенсація відпустки за 2018 рік виплаті не підлягає, оскільки відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580-VIII) передбачено виплату грошової компенсації лише за невикористану в році звільнення відпустку.
Після чого позивач була змушена звернутись до суду. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/11178/19-а позов ОСОБА_1 було задоволено в повному обсязі.  Стягнуто з  ГУНП в Донецькій області компенсацію за невикористану відпустку, а також стягнуто середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На день винесення рішення 06.11.2019, сума складала 68 567,71 грн.
Фактичний розрахунок відповідачем було проведено 27.02.2020, тобто останній мав самостійно дорахувати затримку в розрахунку з 07.11.2019 по 27.02.2020.
На підставі наведеного, позивач просила задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ГУНП у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 07.11.2019 по 25.02.2020 у сумі 20 684,03 грн.
У решті позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, які були викладені в позовній заяві та протягом розгляду справи в суді першої інстанції. Апелянт наголошує, що судом першої інстанції не правильно враховано при розрахунку суми відшкодування середнього заробітку 76 днів замість фактичних 111-ти, не застосовані до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, тлумачень Конституційного Суду України положень ст. 233 Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП) які, на переконання позивача повинні бути враховані під час розгляд у цього спору, що призвело до неправильного вирішення справи.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
У відповіді на відзив позивач зазначає про не змістовність відзиву ГУНП в Донецькій області, відсутність жодних заперечень по суті апеляційної скарги.
В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне. 
ОСОБА_1 з 05.06.2018 по 27.02.2019 проходила службу в Кальміуському відділенні поліції Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області на посаді дільничного офіцера поліції.
Наказом начальника ГУНП в Донецькій області від 27.02.2019 №92 о/с позивача звільнено зі служби в поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі № 200/11178/19-а позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУНП в Донецькій області про стягнення компенсації за невикористану відпустку у 2018 році та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено.
Стягнуто з ГУНП в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2018 році в розмірі 3325,00 грн.
Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 68 567,71 грн.
У зв`язку з невиплатою недоплаченої грошової допомоги при звільненні позивач звернувся до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.11.2019 по 20.02.2020 у сумі 36 249,27 грн.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, апеляційний суд виходить з такого.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.           Частиною першою статті 117 КЗпП визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Оцінка застосування наведених норм в подібних правовідносинах вже була надана в постанові від 26.02.2020 Великої Палати Верховного Суду у справі № 821/1083/17.
Статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Судами встановлено, що виплату на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.11.2019 по справі № 200/11178/19-а фактично здійснено ГУНП в Донецькій області 26.02.2020, що підтверджено квитанцією від 25.02.2020 № 772.
А відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.11.2019 по 25.02.2020, оскільки 26 лютого 2020 року – день фактичного розрахунку, отже не є днем затримки.
Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі пунктів 2 та 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100.
Розмір середньоденного грошового утримання ОСОБА_1 був встановлений в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі №200/11178/19-а та становить 320,79 грн.
Також при розгляді вказаної справи суд, з посиланням на постанову Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, застосував принцип співмірності при визначені розміру відшкодування позивачу середнього заробітку. Зважаючи на частку своєчасно несплаченої суми, суд дійшов висновку про зменшення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні до 84,82% від загальної суми.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості арифметичного розрахунку, наведеного місцевим судом при обчисленні наведеного ним розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 07.11.2019 по 25.02.2020: у розмірі 20 684,03 грн. (76 днів х 320,79 грн.: 84,82%).
В той же час, вирішуючи питання щодо встановлення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, слід враховувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 щодо дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Також Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Так, застосовуючи у цій справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно врахувати розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку.
Беручи до уваги зазначене, зважаючи на співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявлених позивачем до стягнення суми, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Суд враховує також положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). 
Доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
Посилання позивача на висновки Конституційного Суду є не змістовними стосовно суті цього спору.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року у справі № 200/2607/20-а – залишити без змін.
Повне судове рішення – 06 жовтня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Т. Г. Гаврищук