КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №381/3420/19                                                                                 головуючий у І інстанції: Ковалевська Л.М.
провадження 22-ц/824/8869/2020                                                                                           доповідач: Сліпченко О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
08 вересня 2020 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Сушко Л.П., Іванової І.В.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до Фастівської міської ради Київської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
13 вересня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась  з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що у вересні 2007 року Фастівським міським головою Тимофієвим В.О. ОСОБА_2 було надано дозвіл на вселення в квартиру АДРЕСА_1 .
08 вересня 2007 року на підставі усної домовленості, отримавши ключі від квартири у Фастівській ЖЕК позивач вселилась у вищевказану квартиру де й проживає до сьогодні.
Переїхавши в помешкання ОСОБА_2 зробила ремонт, на її ім`я були відкриті особові рахунки в установах та організаціях, що надають послуги з електро-водо-, теплопостачання, з жовтня 2007 року позивач щомісяця сплачувала комунальні послуги. 
Вважала, що з вересня 2007 року і до теперішнього часу ніхто не заявив своє право на вказану квартиру, а позивач, в свою чергу, продовжує безперешкодно використовувати квартиру для власних потреб. 
Просила суд визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада               2019 року позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , який не являвся учасником справи, вказуючи що рішенням порушено його права та інтереси, подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та не надав оцінку наявним доказам, неправильно застосував норми матеріального права та допустився порушення норм процесуального права.
Вказує, що рішенням Фастівського міськрайонного суду від 13 листопада 2013 року зобов`язано Фастівський виконком забезпечити його та його сім`ю житлом позачергово.
В кінці квітня 2020 року йому були надані документи, зокрема договір оренди та рішення міськвиконкому про оренду квартири АДРЕСА_1 .
Зауважує, що ОСОБА_2 було передано спірну квартиру в оренду на підставі договору від 10 вересня 2007 року, до 10 вересня 2012 року, тобто право власності за набувальною давністю могло бути надано не раніше вересня 2027 року.  
У відповідності до договору оренди ОСОБА_2 повинна була повернути приміщення по закінченню договору, що нею зроблено не було, крім того остання не сплачувала орендну плату, яка була передбачена договором.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 не погоджується з її доводами, зауважує, що скаржником не надано належних доказів на підтвердження того, що вона проживала в квартирі на підставі договору з її власником. 
Вказує, що жодної вимоги щодо сплати орендної плати від ЖЕКу або ж міської ради не отримувала.
Зауважує, що права та інтереси апелянта оскаржуваним рішенням не порушено, а тому вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим. 
Фастівська міська рада Київської області у відзиві підтримує вимоги апеляційної скарги та погоджується з її доводами.
Зауважує, що судом не було досліджено, яким чином позивачка вселилась у спірну квартиру та вказує що в її діях відсутня добросовісність під час заволодіння квартирою. 
У судовому засіданні учасники справи підтримали свої позиції.
 
Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами;
1)                 письмовими, речовими і електронними доказами;
2)                 висновками експертів
3)                 показань свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном протягом більше, ніж 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свобод чи інтереси інших осіб.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що ОСОБА_2 , 1968 року народження проживала за адресою: АДРЕСА_1 в період з 07.09.2007 року по теперішній час без реєстрації(а.с 10).
 
Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.2 ст.318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
За умовами ч. 3 ст. 335 ЦК України безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Відповідно до Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).
Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Українипро те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.
Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц).
Вищевказані норми права свідчать про те, що позивач у даній категорії справ, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності, заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.
Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).
Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
За набувальною давністю може набуватись право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
 
Попри вище зазначене, в судовому засіданні підтверджено доводи ОСОБА_1 представником Фастівської міської ради Київської області - Курбець С.А., що ОСОБА_2 вселилась в спірну квартиру на підставі договору оренди від 10 вересня 2007 року, квартира була передана останній терміном на п`ять років, позивачем вказаного не спростовано.
Суд першої інстанції не встановив, яким чином позивачка вселилась у спірну квартиру, що призвело до неповного з`ясування обставин справи.
З огляду на те, що договір оренди був дійсний 5 років, тобто до 10 вересня 2012 року, доводи позовної заяви, що починаючи з вересня 2007 року ніхто не заявив своє право на вказану квартиру, а тому ОСОБА_2 добросовісно та відкрито володіє квартирою понад               10 років колегія суддів відхиляє.
Відповідно до ч.3 ст. 344 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.
Апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не доведено позовні вимоги, оскільки встановлено, що остання не володіє квартирою більше 15 років з моменту закінчення договору оренди.
Доводи позивача, спрямовані на те, що оскаржуваним рішенням права та інтереси ОСОБА_1 не порушено, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку та судовим рішенням від 24 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, зобов`язано виконком Фастівської міської ради позачергово забезпечити житлом скаржника, а відтак оскаржуваним рішенням останнього позбавлено права забезпечення його житлом позачергово. 
 
Колегія суддів встановила, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування такого рішення. 
Апеляційний суд вважає, що позивач не довела наявність законних підстав визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача підлягає стягненню користь держави судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у відповідності до заявлених позовних вимог (3784,9*150%).
Розподіл судового збору за подання позову не здійснюється, оскільки останній, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладається на позивача. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада                  2019 року скасувати та ухвалити нове.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Фастівської міської ради Київської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 5677 (п`ять тисяч шістсот сімдесят сім) грн. 35 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено «08» вересня 2020 року.

Головуючий
 
Судді: