Постанова
Іменем України
 
16 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 554/7183/17
провадження № 61-7075св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Шевченківське районне управління юстиції у Полтавській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив 12 січня 2018 року, до ОСОБА_2 , Шевченківського районного у м. Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про оспорювання батьківства і виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини.
В обґрунтування вимог позивач вказав, що 26 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Сумісне життя не склалося майже з самого початку, постійні сварки та конфлікти були ще до реєстрації шлюбу. 03 листопада 2015 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави шлюб було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила доньку - ОСОБА_3 . 30 грудня 2015 року зареєструвала її у Октябрському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1529. Батьком народженої дитини, згідно частини 1 статті 122 СК України та заяви ОСОБА_2 , було записано позивача.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 травня 2016 року за заявою відповідача з позивача стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу). З моменту народження і до теперішнього часу позивач жодного разу не бачив дитину, відповідач на неодноразові звернення до неї з проханням надати можливість спілкування з донькою відмовляє ОСОБА_1 . Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради № 206 від 11 жовтня 2016 року за заявою позивача було визначено порядок участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою. Проте, жодного разу відповідач не виконала рішення, не відчинила позивачу дверей.
Позивач має обґрунтовані сумніви щодо свого батьківства відносно ОСОБА_3 , 2015 року народження, оскільки в лютому-квітні вони жили окремо, а поведінка відповідачки ще більше укріпляє його сумніви щодо біологічного батьківства ОСОБА_3 .
Просив виключити з актового запису №1529 від 30 грудня 2015 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зобов`язати Шевченківський районний у м. Полтаві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області виключити відомості про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанцій
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2019 року позов задоволено частково.
Виключено з актового запису №1529 від 30 грудня 2015 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчиненого Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, відомості про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Шевченківського районного у м. Полтаві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач доклав можливих зусиль для доведення того, що він не є батьком дитини, батьком якої він записаний. Будь-яких доказів, які б доводили безпідставність вимог позивача відповідачем ОСОБА_2 не подано, не спростовано походження дитини не від позивача.
Також зазначено, що ОСОБА_2 не з`явилась до експертної установи для проведення генетично-молекулярної експертизи, а тому суд вважає, що відповідачка визнала факт того, що ОСОБА_1 не є батьком її доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції  ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2019 року в частині задоволення позову та ухвали в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2019 року в частині задоволення позову та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У іншій частині рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн та витрати на проведення судової молекулярно-генетичної експертизи у розмірі 6 599,64 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що за результатами проведеної експертизи вірогідність батьківства ОСОБА_1 по відношенню ОСОБА_3 становить 99,9999 %.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на судове рішення суду апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказане судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Сімоненко В. М., Мартєв С. Ю.
17 червня 2020 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано цивільну справу з Октябрського районного суду м. Полтави.
02 липня 2020 року до Верховного Суду надійшла витребовувана цивільна справа.
08 липня 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 .
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про призначення повторної молекулярно-генетичної експертизи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та встановив обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, зокрема, на підставі висновку експерта №239 від 29 січня 2020 року, який є недопустимим доказом (пункти 3 та 4 частини 3 статті 411, пункт 4 частини 2 статті 389 ЦПК). Вказував, що висновок судової молекулярно-генетичної експертизи викликає сумніви у зв`язку з недотриманням під час її проведення умов відбору зразків та кількості, послідовності проведення експертизи та самого складання висновку.
Аргументи інших учасників справи 
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_2 просила касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін. Вказувала на безпідставність доводів касаційної скарги, оскільки суд апеляційної інстанції правомірно взяв до уваги висновок експерта № 239, який складено відповідно до Методичних рекомендацій «Використання ДНК-аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей)» 2012 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Судами встановлено, що 26 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.
03 листопада 2015 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави шлюб розірвано (т. 1 а.с. 9).
Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; батьками дитини записані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, актовий запис №1529 від 30 грудня 2015 року (т. 1 а.с. 7).
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року задоволено частково клопотання ОСОБА_3 про проведення експертизи. Призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу. Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи (т. 2 а.с. 42-45).
Згідно висновку експерта № 239 від 29 січня 2020 року громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженої громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 2 а.с. 52-54).
Вірогідність того, що ОСОБА_1 дійсно є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зав`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,9999%.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 51 Конституції України, частинами другою-третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.
Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз, при цьому для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частини першої статті 108 ЦПК України експертиза проводиться у судовому засіданні або поза межами суду, якщо це потрібно у зв`язку з характером досліджень, або якщо об`єкт досліджень неможливо доставити до суду, або якщо експертиза проводиться за замовленням учасника справи.
Суд апеляційної інстанції, досліджуючи існування кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , врахував висновок судово-медичного експерта від 29 січня 2020 року № 239 із застосуванням молекулярно-генетичного аналізу, згідно якого вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 складає не менш ніж 99,9999 %.
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Враховуючи вище викладене в сукупності, суд апеляційної інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, дослідив висновок судового експерта від 29 січня 2020  року № 239 молекулярно-генетичного дослідження, надавши йому оцінку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
При цьому суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для призначення у справі повторної експертизи з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Згідно з роз`ясненими, що містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.
Колегія суддів вважає, що експертиза призначена та проведена відповідно до вимог закону. Доводи позивача, що експертний висновок є недостатньо обґрунтованим і суперечить іншим матеріалам справи, існують сумніви в його правильності, а під час призначення та проведення експертизи істотно порушено процесуальні норми є необґрунтованими та такими, що не підтверджені будь-якими належними доказами.
Враховуючи викладене вище в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для призначення у справі повторної експертизи.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження суду апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
А. А. Калараш
 
                                                                                                                      С. П. Штелик