ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6243/20 Справа № 185/1994/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року                 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

в с т а н о в и л а:

       У березні 2018 року АТ КБ “ПриватБанк” звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості. 
       Вказували, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11 березня 2008 року банк надав відповідачу кредит у розмірі 23 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 18 грудня 2017 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 45 740 грн.48 коп. 
       Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на їх користь заборгованість за договором № б/н від 11 березня 2008 року у розмірі 45 740 грн.48 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 грн.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року позов АТ КБ "Приватбанк" задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 11 березня 2008 року у розмірі 45 740 грн. 22 коп., з яких: 18 055 грн.61 коп. - тіло кредиту, 12 591 грн.40 коп. - відсотки за користування кредитом, 12 676 грн.95 коп. - пеня, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина),2 166 грн.20 коп. - штраф (процентна складова).
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" витрати на судовий збір в розмірі 1 762 грн.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року та в задоволенні позовних вимог відмовити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не надано доказів ознайомлення відповідача з тією редакцією Правил, на які посилається позивач у позовній заяві; ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності за одне й те саме порушення; грошові кошти з карткового рахунку відповідача зняті з вини банку — позивача у справі, про зазначене кримінальне правопорушення відповідач подав заяву у правоохоронні органи; гроші з карткового рахунку було знято лише з використанням мобільного телефону відповідача; відповідач не замовляв підвищення кредитного ліміту.
       АТ КБ “ПриватБанк” надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість рішення місцевого суду, просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення місцевого суду залишити без змін. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга  ОСОБА_1  на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повному обсязі з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н (а.с.14), на умовах та правилах надання банківських послуг (а.с.15-29) відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 23 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
       Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та перестав належним чином сплачувати борг за договором, внаслідок чого станом на 18 грудня 2017 року має заборгованість — 45 740 грн.22 коп., яка підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5-13) з яких: 18 055 грн.61 коп. - тіло кредиту; 12 591 грн.46 коп. - нараховано відсотків за користуванням кредитом; 12 676 грн.95 коп. - нараховано пені; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина); 2 166 грн.20 коп. - штраф (процентна складова).
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що хоча за заявою відповідача й заведене досудове кримінальне провадження за №12017040370000756 від 18 березня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України (а.с.59), проте станом на 11 липня 2019 року досудове розслідування триває та проводяться слідчі (розшукові) дії (арк.с.74), підозра не вручена конкретній особі та дане кримінальне провадження не знаходиться на розгляді в суді, що позбавляє суд зупинити дане судове провадження по цивільній справі №185/1994/18, також відповідно судом не встановлена конкретна особа, яка вчинила дане кримінальне правопорушення. Окрім цього, відповідач в судовому засіданні не довів того, що він не здійснював контроль (володіння) електронним платіжним засобом, та того що відбулось неправомірне заволодіння та використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів не з його вини, оскільки це підтверджується показами свідків, з яких вбачається, що у період спільного мешкання ОСОБА_3 та її доньки ОСОБА_4 разом із ОСОБА_1 як однією сім`єю, ОСОБА_4 дійсно взяла кредитну картку, а її знайомий ОСОБА_5 зняв гроші з кредитної картки ОСОБА_1 , тобто останній, мешкаючи однією сім`єю разом із ОСОБА_3  та її донькою ОСОБА_4 , не зміг забезпечити збереження платіжного засобу та його реквізитів відповідно до норм Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
       Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.
       Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.
       Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, яке було чинним на час подання відповідачем заяви про вчинення кримінального правопорушення. Вказаним Положенням було передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
       Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
       Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за спірним кредитним договором та наголошує на тому, що саме відповідачем не було вжито всіх заходів із запобігання втрати (крадіжки) мобільного телефону, залишивши його в квартирі за місцем свого проживання враховуючи, що разом з ним у вказаній квартирі проживають інші особи,що встановлено в судовому засіданні місцевим судом.
       Крім того, до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
       Наявність кримінального провадження не може свідчити, в силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно ОСОБА_1 до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені.
       Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.
       Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
       Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
       Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
       Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
       Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).
       Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.
       Вказана позиція узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі №6-168цс13.
       Таким чином, колегія суддів, враховуючи вищевикладене, приходить до висновку, що навіть при наявності факту крадіжки грошових коштів з кредитної картки ОСОБА_1 , спричинена останньому шкода повинна відшкодовуватись винною особою, а не позивачем.
       У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
       Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
       Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
       Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з матеріалів справи, а саме: з анкети-заяви, заповненої ОСОБА_1 11 березня 2008 року (а.с.14 зворот), вбачається, що сторони погодили кредитний ліміт та базову процентну ставку за кредитом в розмірі 3% та не погодили розмір пені та штрафів. 
       Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч.ч.4-6 ст.1056-1 ЦК України.
       Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.
       Як вбачається з матеріалів справи позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.
       Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
       Такої ж позиції притримується Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі №389/3409/16-ц.
       Однак, як вбачається з наданого банком розрахунку, з 01 квітня 2015 року банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки до 43,20%, при цьому матеріали цивільної справи не містять доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним.
       У зв`язку з зазначеним вимоги позовної заяви про стягнення з відповідача відсотків є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню лише за період з 27 березня 2008 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 135 грн.46 коп. 
       Разом з тим, анкета-заява, заповнена ОСОБА_1 11 березня 2008 року, не містить зазначення розміру пені та штрафів, вимоги про їх стягнення є необґрунтованими.
       Колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку як на підстави для стягнення пені та штрафів, оскільки надані банком Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту, оскільки в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження того, що саме з цими Умовами та Тарифами банку позичальник був ознайомлений, підписуючи анкету-заяву від 27 березня 2008 року, вказана позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині стягнення пені та штрафів постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню у вказаній частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, крім того, підлягає скасуванню в частині визначення розміру суми відсотків, що підлягають стягненню з відповідача, зазначивши, що дана вимога підлягає частковому задоволенню: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитом за період з 27 березня 2008 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 135 грн.46 коп.
       Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог загальну суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПриватБанк”, необхідно змінити з 45 740 грн.22 коп. на 18 191 грн.07 коп.
       В порядку ч.13 ст.141 ЦПК України, зважаючи на результат розгляду справи, пропорційно до задоволених вимог позовної заяви, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми стягнутих судових витрат з ОСОБА_1  на користь АТ КБ “ПриватБанк” шляхом їх зменшення з            1 762 грн. до 700 грн.74 коп.; з АТ КБ “ПриватБанк” на користь апелянта підлягають стягненню судові витрати за звернення з апеляційною скаргою пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги в розмірі 1 591 грн. 87 коп.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково. 

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року скасувати в частині стягнення відсотків за користування кредитом за кредитним договором б/н від 11 березня 2008 року та ухвалити в цій частині нове рішення.

       Позов про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” відсотків за користування кредитом за кредитним договором б/н від 11 березня 2008 року задовольнити частково.

       Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (ЄДРПОУ 14360570) відсотки за користування кредитом за кредитним договором б/н від 11 березня 2008 року в розмірі 135 грн.46 коп. за період з 27 березня 2008 року по 01 квітня 2015 року.

       В задоволенні вимоги акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом за кредитним договором б/н від 11 березня 2008 року за період з 01 квітня 2015 року відмовити.

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до  ОСОБА_1  про стягнення пені та штрафів за кредитним договором б/н від 11 березня 2008 року та ухвалити в цій частині нове рішення.

       Відмовити в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення нарахованої пені та штрафів за кредитним договором б/н від 11 березня 2008 року.

       Змінити рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року, зазначивши загальну суму заборгованості за кредитним договором б/н від 11 березня 2008 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”, як 18 191 грн.07 коп. замість 45 740 грн.22 коп.

       Змінити рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року в частині визначення судових витрат, що підлягають стягненню з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”, зменшивши їх розмір з 1 762 грн. до 700 грн.74 коп.

       В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року залишити без змін.

       Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 591 грн. 87 коп.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                        Макаров М.О.