П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 648/331/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бугрименко В.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Осіпова Ю.В.,
суддів – Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 28 лютого 2020 року (смт. Білозерка, дата складання повного тексту рішення – 28.02.2019р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області, інспектора 2 роти батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Бурова Станіслава Олеговича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,-

  В С Т А Н О В И В:
30.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Білозерського районного суду Херсонської області із адміністративним позовом до Управління ПП в Одеській області та інспектора 2 роти батальйону УПП в Одеській області Бурова С.О., в якому просив суд скасувати постанову серії ДПО18 №623660 від 20.01.2020р., якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.121 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна постанова інспектора ПП є неправомірною, оскільки була прийнята з грубими порушенням процесуальних норм законодавства.
Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 28 лютого 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову в справі про адміністративне правопорушення ДПО18 №623660 від 20.01.2020 року, винесену інспектором 2 роти батальйону УПП в Одеській області Буровим С.О., якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.121 КУпАП. Провадження у справі закрито.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду 1-ї інстанції, представник УПП в Одеській області ДПП 20.03.2020 року подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 28.02.2020 року та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволені позовних вимог.
30.03.2020 року матеріали даної справи, разом із вказаною вище апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.  
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2020р. відкрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що дана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.
20.01.2020 року інспектором 4 роти 2 батальйону УПП ДПП Буровим С.О. прийнято постанову серії ДПО18 №623660 про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в не автоматичному режимі, відповідно до якого, в цей день, т.б. 20.01.2020 року о 11:15 водій ОСОБА_1 на 38 км. автодороги М-14, керуючи транспортним засобом «Volkswagen LT 35» д.н. НОМЕР_1 , своєчасно не пройшов обов`язковий технічний контроль на вказаний транспортний засіб, чим порушив п.31.3 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.121 КУпАП, у зв`язку з чим, був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 340 грн.
Не погоджуюсь з такими діями та постановою інспектора патрульної поліції, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірної постанови відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України. 
Як слідує зі змісту положень ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» безпосередньо встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Так, ч.2 ст.222 КУпАП наділяє працівників патрульної служби повноваженнями щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення, в тому числі і передбаченими ч.1 ст.126 та ч.2 ст.122 КУпАП.
Відповідно до вимог ч.ч.2-4 ст.258 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.
У випадках, передбачених ч.ч.1,2 цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 цього Кодексу
Згідно із приписами ч.ч.1,3,6,9,10 ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Також, постанова по справі повинна містити вирішення питання про вилучені речі і документи, а також вказівку про порядок і строк її оскарження. Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу, а постанова колегіального органу - головуючим на засіданні і секретарем цього органу.
У випадках, передбачених законодавством України, про захід стягнення робиться відповідний запис на протоколі про адміністративне правопорушення або постанова оформляється іншим установленим способом.
А згідно приписів ч.1 ст. 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов:
1) про накладення адміністративного стягнення;
2) про застосування заходів впливу, передбачених ст.24-1 цього Кодексу;
3) про закриття справи.
Згідно із приписами п.4 «Інструкції з оформлення поліцейських матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі», затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 року №1395, у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання протоколу.
Як передбачено ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.  
Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій, підставою для притягнення позивача до відповідальності стало те, що у порушення приписів ч.3 ст.121 КУпАП водій керував транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, оскільки не надав на вимогу інспектора відповідного документа.
При цьому, судовою колегією також встановлено, що позивач не заперечує факт відсутності у нього протоколу технічного огляду даного транспортного засобу та разом з цим стверджує, що він не зобов`язаний мати такого документу, оскільки його транспортний засіб не підлягає обов`язковому технічному контролю. 
Так, дійсно, відповідно до приписів п.1.3. ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.
Відповідно до п.2.4 ПДР на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.
Згідно з приписами п.30.2 ПДР на механічних транспортних засобах (за винятком трамваїв і тролейбусів) і причепах у передбачених для цього місцях встановлюються номерні знаки відповідного зразка, а в правій верхній частині вітрового скла (на внутрішньому боці) транспортного засобу, що підлягає обов`язковому технічному контролю, закріплюється самоклейна мітка радіочастотної ідентифікації про проходження обов`язкового технічного контролю транспортним засобом (крім причепів і напівпричепів).
У відповідності до пп. «б» п.31.3 Правил дорожнього руху, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).
Приписами ст.29 Закону України «Про дорожній рух» також встановлено, що до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що експлуатація транспортних засобів які не пройшли обов`язковий технічний контроль (за наявності обв`язку щодо проходження такого контролю) забороняється та такі транспортні засоби взагалі не допускаються до участі у дорожньому русі.
Відповідно до вимог ст.33 вказаного Закону, обов`язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством.
Положеннями ст.35 Закону України «Про дорожній рух» регламентовано, що транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.
Разом з цим, відповідно до приписів вказаної норми обов`язковому технічному контролю не підлягають:
1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації;
2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.
3) технічні засоби для агропромислового комплексу, визначені Законом України "Про систему інженерно-технічного забезпечення агропромислового комплексу України".
В свою чергу, положеннями ч.ч.3,4 ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що:
- при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо);
- при державній реєстрації легкових автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (легковий, таксі, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо).
Як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 у графі «тип» транспортного засобу чітко зазначено - «вантажопасажирський».
При цьому, як вбачається з вказаного свідоцтва, в останньому наявні особливі відмітки: «акт на переобладнання – 29173 / 8 / 16.02.2010 переобладн. з фургону САА460489 від01.04.2010» та наявні всього 9 сидячих місць.
Також, у свідоцтві вказано й повну масу ТЗ  - 3500 кг, а маса без навантаження – 2500 кг.
Тобто, на вантаж та пасажирів виділено 1000 кг.
При чому, слід врахувати, що повна ідентифікація колісних транспортних засобів щодо належності до певного типу, варіанта і версії має базуватися на однозначному та точному визначенні всіх технічних характеристик, наведених у «Порядку затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури від 17.08.2012р. №521, зокрема у його додатку 1 «розділу ІІІ. Класифікації, визначення типу, варіанта, версії, коди УКТЗЕД колісних транспортних засобів та обладнання «Позначання КТЗ за типом кузов (надбудови) чи за призначенням»:
Колісний засіб, не вважають таким, що належить до категорії M1 (легковий) якщо він відповідає таким двом вимогам:
а) кількість місць для сидіння, без врахування сидіння водія, не більше 6. «Місце для сидіння» вважають за наявне, якщо колісний засіб обладнано елементами, «доступними» для закріплення такого сидіння. Термін «доступний» означає наявність таких елементів закріплення, які можна безперешкодно використати за призначенням. Щоб елементи закріплення не були «доступними», виробник повинен конструктивно усунути можливість їх застосування, наприклад, наварюванням на них накладок або встановленням аналогічних відповідно закріплених деталей, які неможливо демонтувати за допомогою звичайних інструментів; 
б) добуток передбаченої конструкцією кількості пасажирів та умовної маси одного пасажира (68 кг) менше маси вантажу, який одночасно перевозиться,
Колісний засіб категорії N, позначений як ВВ, з технічно допустимою максимальною масою не більш як 3500 кг, не вважають таким, що належить до категорії N (вантажний), якщо він має більш як 6 місць для сидіння, окрім місця водія, або відповідає двом таким умовам:
а) кількість місць для сидіння, без урахування місця водія, не більше 6;
б) добуток передбаченої конструкцією кількості пасажирів та умовної маси одного пасажира (68 кг) більше або дорівнює масі вантажу, який одночасно перевозиться.
Таким чином, оскільки в даному випадку, у спірному ТЗ наявні 8 місць для сидіння, а добуток передбаченої конструкцією кількості пасажирів (68 кг * 8 = 544 кг) більше маси вантажу, який одночасно перевозиться (1000 кг – 544 кг = 456 кг) то, відповідно, даний ТЗ позивача Volkswagen LT35, д.н. НОМЕР_1 не належить до категорії N (вантажний), у зв`язку з чим, судова колегія погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, що вказаний транспортний засіб відноситься до легкових автомобілів.
При цьому, як вбачається зі змісту ч.ч.1,2 ст.35 Закону України «Про дорожній рух», легкові автомобілі підлягають обов`язковому технічному контролю в разі використання їх як таксі або з метою отримання прибутку.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач використовує свій автомобіль «Volkswagen LT 35» д.н. НОМЕР_1 , як таксі або з метою отримання прибутку.
Таким чином, за наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, в даному випадку, мав право використовувати транспортний засіб «Volkswagen LT 35» д.н. НОМЕР_1 для особистих потреб без проходження обов`язкового технічного контролю.
Отже, враховуючи докази, які містяться в матеріалах справи, та беручи до уваги конкретні обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач, в даному випадку, не порушив п.31.3 Правил дорожнього руху, а тому, відповідно, відповідачем було не правомірно притягнуто його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП.
До того ж, також ще необхідно вказати й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив та дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність оскаржуваної постанови серії ДПО18 №623660 від 20.01.2020р.
Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права, в зв`язку із чим, апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги та заяви про приєднання до неї, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.271,272,286,308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції – залишити без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 28 лютого 2020 року - без змін.
         Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 17.12.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                             Ю.В. Осіпов 
Судді:                                                                              І.П. Косцова  
                                                                                     В.О. Скрипченко