ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4191/20 Справа № 178/1056/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Берелет В. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
 
за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року у справі за позовом до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей Криничанської райдержадміністрації, Криничанський районний сектор ГУ при Державній міграційній служби України у Дніпропетровській області, орган опіки та піклування Аульської селищної ради про виселення,

                                В С Т А Н О В И Л А:
 
       У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника за законом ОСОБА_1 , треті особи - служба у справах дітей Криничанської райдержадміністрації, Криничанський районний сектор ГУ при Державній міграційній служби України у Дніпропетровській області, орган опіки та піклування Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області про виселення.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35 000 доларів США строком до 11 вересня 2037 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідач уклали договір іпотеки, згідно пункту 35.3 якого відповідач надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальної площею 64,90 кв.м, житловою площею 49,80 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить відповідачеві на праві власності згідно договору купівлі-продажу. 
У зв`язку з тим, що позичальник не виконував належним чином кредитні зобов`язання, заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року у рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11 вересня 2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. 
       Просить виселити відповідачів, які зареєстровані або проживають у житловому будинку, загальною площею 64,90 житловою площею 49,80 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1 та стягнути понесені судові витрати (а.с.3-4,43-44 т.1).
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей Криничанської райдержадміністрації, Криничанський районний сектор ГУ при Державній міграційній службі України у Дніпропетровській області, орган опіки та піклування Аульської селищної ради про виселення – відмовлено (а.с.69-71).
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.76-80, т.2).
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 35 000 доларів США.
       З метою виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, згідно з яким іпотекодавець передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальної площею 64,90 кв.м, житловою площею 49,80 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить відповідачеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. 
       Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року у рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11 вересня 2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з правом здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
       09 грудня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення вказаного будинку, однак вказана вимога залишена без задоволення.
       Згідно з довідкою виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області за адресою: вул. Дніпрова, 54 в смт. Аули Криничанського району Дніпропетровської області зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 2002 року народження (а.с.36).
        Висновком органу опіки та піклування Аульської селищної ради від 19 травня 2016 року, затвердженим рішенням виконкому Аульської селищної ради № 13 від 23 травня 2016 року, прийнято рішення про недоцільність виселення неповнолітньої дитини з будинку. 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який є предметом іпотеки відповідно до договору від 11 вересня 2007 року, придбаний не за рахунок коштів, які надавалися за кредитним договором. Крім того, Банк не заявляв вимогу про надання їм іншого постійного житлового приміщення, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки відповідно до рішення суду, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
       Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.
       Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
       Встановлено, що заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року у рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11 вересня 2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з правом здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
       За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.
       Частинами другою та третьою статті 40 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
       09 грудня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення вказаного будинку, однак вказана вимога залишена без задоволення.
       Згідно з довідкою виконавчого комітету Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області за адресою: вул. Дніпрова, 54 в смт. Аули Криничанського району Дніпропетровської області зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 2002 року народження.
       Висновком органу опіки та піклування Аулівської селищної ради від 14 березня 2019 року, затвердженим рішенням виконкому Аулівської селищної ради № 26 від 27 березня 2019 року, прийнято рішення про недоцільність виселення неповнолітньої дитини з будинку. Наголошено на тому, що Аулівська селищна рада не має можливості надати ОСОБА_1 та його неповнолітній дитині в користування житло в зв`язку з відсутністю Житлового Фонду.
       Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
       Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
       Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
       Як зазначено у ст. 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень ст. 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
       Таким законом є ст. 109 ЖК Української РСР, згідно положень частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
       Згідно частини третьої статті 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
       Відповідно до частини четвертої статті 109 ЖК України виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
       Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.
       Встановлено, що 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 35 000 доларів США.
       Також, встановлено, що спірний будинок придбано за кошти, отримані ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору від 11 вересня 2007 року. У цей день спірний будинок ОСОБА_1 передано в іпотеку банку.
       Неповнолітня ОСОБА_2 була вселена ОСОБА_1 у спірний будинок після укладення останнім договору кредиту від 11 вересня 2007 року та відповідного договору іпотеки.
       Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
       Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.
       Укладаючи спірний кредитний договір та договір іпотеки на умовах, які погоджені його сторонами, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання належним чином виконувати умови кредитного договору із погашення кредитної заборгованості. Крім того, ОСОБА_1 погодився з тим, що порушення ним указаних кредитних зобов`язань буде підставою, зокрема, для звернення стягнення на переданий ним в іпотеку будинок, що призводить до інших наслідків передбачених іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку».

       Колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами – резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.
       Указаний Закон був прийнятий з метою підтримки громадян України, які вже мають невиконані зобов`язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів) шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов`язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та з метою мінімізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.
       Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти.
       Отже, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на виконання судового рішення в частині виселення з квартири боржника.
       Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеного в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 2603/9804/12-ц, провадження № 61-7254св18.
       Матеріалами справи підтверджується, що кредит був отриманий в іноземній валюті на придбання житла, а відтак, правовідносини, що склалися між сторонами, підпадають під дії вказаного Закону, а тому виселення ОСОБА_1 з дитиною із спірного помешкання є неприпустимим.
       З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати з вищевикладених підстав та відмовити у задоволенні позовних вимог.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” — задовольнити частково.
       Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2019 року — скасувати.
       У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей Криничанської райдержадміністрації, Криничанський районний сектор ГУ при Державній міграційній служби України у Дніпропетровській області, орган опіки та піклування Аульської селищної ради про виселення — відмовити.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: