Ухвала
 
17 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 204/7293/19
провадження № 61-16579ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від   21 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від   24 вересня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк) звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року в розмірі 127 812,84 грн.
 
Позов АТ КБ «ПриватБанк» мотивовано тим, що 15 жовтня 2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору в частині своєчасного погашення кредиту та процентів, передбачених договором, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2019 року в неї утворилася заборгованість в розмірі 244 999,29 грн. Водночас АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 127 812,84 грн, з яких: 3 231,96 грн - за кредитом; 124 580,88 грн - за процентами за користування кредитом за період        з 15 жовтня 2007 року по 31 серпня 2018 року.
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за договором від 15 жовтня 2007 року в розмірі 3 231,96 грн, а також судовий збір в розмірі 48,58 грн, а всього - 3 280,54 грн.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від   24 вересня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом скасовано. Позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом за кредитним договором від 15 жовтня 2007 року в розмірі 8,71 грн. В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом відмовлено.
 
05 листопада 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від   21 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і в частині відмовлених позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 127 812,84 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 204/7293/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтувало тим, що суди не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, від 12 лютого 2020 року у справах №№ 382/327/18-ц, 136/840/17. Крім того, справа має для банку виняткове значення, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором тягне загрозу неповернення банком залучених коштів вкладникам та ставить під загрозу репутацію банку, що перешкоджає його стабільній роботі, обмежує права та порушує майнові інтереси.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах Верховного Суду. Висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, від 12 лютого 2020 року у справах №№ 382/327/18-ц, 136/840/17, на які посилається банк у касаційній скарзі, стосуються доведеності обставин про наявність умов кредитування у підписаних позичальником заяві чи довідці. В наведених судових справах суди дійшли висновків про доведеність вимог банку щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у зв`язку з узгодженням таких умов сторонами. В цій справі апеляційний суд встановив, що сторони погодили між собою розмір базової процентної ставки на залишок заборгованості та дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування кредитом, однак, встановивши, що строк кредитування за укладеним між сторонами кредитним договором закінчився, позов задовольнив частково, обґрунтовано виходячи з правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, а саме: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
 
Аргументи касаційної скарги про неправильне застосування судами правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, не заслуговують на увагу, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами щодо спливу строку кредитування у зв`язку із закінченням строку дії кредитної картки. На спростування таких висновків суду банк зазначив, що суди не звернули уваги на те, що відповідач отримала перевипущені кредитні картки, тобто строк дії карток було поновлено. Разом з тим касаційна скарга на містить доводів про те, що наведені обставини були проігноровані судами попередніх інстанцій у зв`язку з недослідженням ними наявних у справі доказів. Зазначені доводи заявника зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, тому що це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судові рішення в цій справі перешкоджають роботі банку, обмежують його права та порушують майнові інтереси, без наведення відповідних доказів на підтвердження цих обставин не свідчать про наявність виняткового значення справи для АТ КБ «ПриватБанк». 
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від  21  лютого 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від   21 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від   24 вересня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов