КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 752/2454/20                                       Головуючий у 1 інстанції: Чередніченко Н.П.
провадження №22-ц/824/9341/2020                                         Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
07 жовтня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,
при секретарі Климчук Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 29 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька,-
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона перебуває у зареєстрованому 24.03.2014 року на території США шлюбі із ОСОБА_1 . 
Вказувала, що проживаючи на території США, у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який був зареєстрований громадянином України. 
Тривалий час подружжя проживало на території США, однак, у зв'язку із сімейними непорозуміннями позивачка припинила проживати однією сім'єю з відповідачем та за його офіційною згодою виїхала з країни та повернулась на територію України разом із сином. 
На даний час спільна дитина сторін постійно проживає з позивачкою, яка у приватній власності має квартиру АДРЕСА_1 , в якій і зареєстрована. З метою оформлення офіційних прав дитини, зокрема, на реєстрацію місця проживання, позивачка звернулася до відповідного відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб із заявою про реєстрацію місця проживання дитини, однак, їй було роз`яснено, що для реєстрації дитини необхідна письмова згода батька. 
Крім того, службою у справах дітей також було відмовлено у наданні згоди на реєстрацію дитини, яку позивачка вважає незаконною та такою, що порушує права її дитини. Станом на день звернення до суду батько дитини не надав згоду на реєстрацію місця проживання дитини за місцем реєстрації її матері. 
Вважала, що відповідач фактично ухиляється від надання письмової згоди на реєстрацію місця проживання дитини за місцем реєстрації матері, а тому з метою захисту прав дитини, як громадянина України, позивачка була вимушена звернутись до суду з даним позовом та просити суд надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , разом з його матір`ю ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_1 .
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29 квітня 2020 року позов задоволено.
Надано дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , разом із його матір`ю ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, або залишення позову без розгляду, скасування рішення та відмову у задоволенні позову.
ОСОБА_4 - представник ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 29 квітня 2020 року без змін. 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має зареєстроване місце проживання в квартирі, яка їй належить на праві власності, малолітня дитина на даний час постійно проживає разом із позивачкою, спір між батьками про місце проживання дитини відсутній, а доводи сторони відповідача не спростовують обґрунтованість вимог позивачки.
Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Полтава, є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорту.
На підставі договору дарування квартири від 28.05.1999 року ОСОБА_2 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Від 21 березня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , що не заперечувалось сторонами у справі та підтверджено наданими документами.
Крім того, встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований громадянином України, що підтверджується довідкою Генерального консульства України в Чикаго  61411/19-536-2 від 23.01.2015 року.
05.06.2018 року відповідач ОСОБА_1 надав свою згоду на виїзд за межі території України та/або США його дитини ОСОБА_5 в супроводі матері ОСОБА_2 і даний дозвіл було видано терміном від 05.06.2018 року до 05.06.2028 року.
Позивачка зазначала, а відповідач не заперечував, що ОСОБА_2 разом із дитиною від січня 2019 року проживають на території України.
22 травня 2019 року позивачка звернулась із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районного в місті Києві державної адміністрації, однак їй було повідомлено, що необхідна присутність батька дитини або його згода, а тому зареєструвати місце проживання дитини не вбачалось можливим.
Позивачка в обґрунтування позовних вимог вказувала, що подружні стосунки з відповідачем розірвані, на даний час вони разом із дитиною проживають на території України, вона має у власності житло, в якому зареєстрована та в якому не може зареєструвати дитину з метою подальшого оформлення сина до навчальних закладів, тощо, оскільки відсутня згода батька, що порушує права дитини.
Згідно частин 1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 
Згідно з ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Крім того, за приписами частини третьої  статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
За ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 
Статтями 6 та 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено обов`язок протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Згідно з п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012 №1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.
При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно-територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно-довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС.
Як вбачається з п.3.3 Порядку, у разі реєстрації місця проживання батьків за однією адресою при знятті з реєстрації одного з батьків разом з дитиною/дітьми до 14 років другий з батьків надає письмову згоду на зняття дитини/дітей з реєстрації місця проживання.
Згідно з ч.1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Як вказує позивач, після розірвання шлюбних стосунків із відповідачем, вона разом із дитиною переїхала на територію України, де на даний час проживає разом із сином, що стороною відповідача не спростовано належними та допустимими доказами.
Судом було встановлено, що відповідач у добровільному порядку не бажає надати згоду для реєстрації їх сина, вказуючи на можливість збереження сина та необхідності їх переїзду до США, однак, слід вказати, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем не було ініційовано питання щодо визначення місця проживання їх спільного сина, як і не було надано суду переконливих та достатніх доказів, які б свідчили про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.
Суд вважав, що одне лише заперечення відповідача проти позову без наведення достатніх обґрунтувань цьому не свідчить про безпідставність вимог позивача, а доказів того, що остання діє всупереч інтересам дитини, судом не встановлено, та відповідачем не доведено.
Крім того, при вирішенні спору судом прийнято до уваги те, що виходячи зі змісту ст.3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Забезпечення дитині такого захисту і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом є обов`язком держави.
Відповідно до ч.3 ст.5 СК України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Суд вважав, що невизначеність реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації зі своєю матір`ю суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, а тому доводи позову в цій частині є слушними.
З огляду на викладене, а також виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства, та враховуючи, що позивачка має зареєстроване місце проживання в квартирі, яка їй належить на праві власності, малолітня дитина на даний час постійно проживає разом з позивачкою, спір між батьками про місце проживання дитини відсутній, та доводи сторони відповідача не спростовують обґрунтованість вимог позивачки, суд вважав позов законним та таким, що відповідає інтересам дитини, а відтак таким, що підлягав задоволенню.
Проте, колегія суддів не може погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції.
Всупереч вищевказаному та відповідно до дійсних обставин справи ОСОБА_1 проживає в м.Чікаго від 1992 року, є громадянином США, перебуває в законному шлюбі з позивачкою і в 2014 році у них народився син ОСОБА_5 .
ОСОБА_1 , як батько надав згоду на подорож дитини до України з умовою обов'язкового повернення дитини до США
Також на аркушах справи за №№14-15, 18-20, 24-25, 42-46, 51-52, 61-62, 64-65, 76-78 містяться чисельні посилання та документальні підтвердження того, що син ОСОБА_5 теж є громадянином США за своїм місцем народження ( з автоматичним набуттям такого громадянства).
Відповідачем було направлено пакет документів про скасування дозволу на подорож сина до України, які були отримані судом вже 10 березня 2020 року, але не були досліджені судом.
Отже, ще 19 лютого 2020 року відповідачем встановленим порядком було скасовано наданий ним дозвіл на виїзд свого сина  - громадянина США і було повідомлено про це і дружину (позивача у справі),  а відтак, починаючи від дня скасування цього дозволу у позивачки ОСОБА_2 були відсутні законні підстави для перебування в Україні без згоди (нотаріально посвідченого дозволу) батька - відповідача ОСОБА_1 , а суд не мав підстав задовольняти позов, оскільки це підпадає під дію Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідних Конвенцій ООН та Гаазької Конвенції.
Всупереч вищенаведеному судом взагалі не досліджено вищевказані документальні докази, не надано їм належної оцінки та не враховано при розгляді справи. 
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Крім того, за приписами частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них,з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
У справі суд послався нач.3 ст.29 ЦК України.
Проте, у цій справі взагалі не розглядалися питання та не вирішувався спір стосовно визначення місця проживання п`ятилітнього сина, зареєстрованого за місцем проживання його батька:            АДРЕСА_3 . 
При томупозивачкою не піднімалося питання щодо визначення місця проживання сина.
Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на Держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.
З цією метою Держави-учасниці Конвенції сприяють укладанню двосторонніх або багатосторонніх угод чи приєднуються до чинних угод.
Вимога Конвенції ООН обумовлена потребою забезпечити вирішення питань, що стосуються виховання і піклування про дитину, у легітимний спосіб і таким чином гарантувати стабільне життя дитини і впорядкованість її відносин з батьками чи іншими піклувальниками.
Сьогодні багатостороннім міжнародним договором, спрямованим на захист дитини від незаконного переміщення чи утримання, є Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року (Гаазька конвенція), яка була розроблена і підписана з метою запровадження міжнародно-правового Механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються, що була укладена в рамках Гаазької конвенції з міжнародного приватного права ще у 1980 році і набула значного поширення в світі.
Вимога цієї Конвенції обумовлена потребою забезпечити вирішення питань, що стосуються виховання і піклування про дитину, в легітимний спосіб і таким чином гарантувати стабільне життя дитини і впорядкованість її відносин з батьками чи іншими піклувальниками.
Для України стороною цієї Конвенції вважається держава, що визнала приєднання України до Гаазької конвенції, або приєднання якої до Конвенції визнано Україною відповідно до ст.38 Гаазької конвенції.
У зв`язку із прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ця Конвенція набула чинності для нашої держави від 01.09.2006 року і за даними Міністерства юстиції України застосовується у відносинах між Україною та 65 державами-учасницями у тому числі США.
Необхідність та обов'язковість застосування Конвенції при розгляді даної справи обумовлена наступними правовими підставами та дійсними обставинами справи.
Так, Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка не досягла 16 років і постійно проживає у державі - учасниці Конвенції безпосередньо перед вчиненням порушення прав піклування, у випадках, коли викрадення батьками власної дитини (у тому числі матір`ю , що живе окремо, у батька) не створює складу злочину, передбаченого ст.124 Кримінального кодексу України.
Головною перевагою Гаазької конвенції є можливість захистити дитину, її права, забезпечити мінімізацію негативного впливу на неї від протиправного вивезення або утримування, гарантувати право кожної дитини на стабільні умови життя і протидіяти випадкам використання дитини для маніпуляцій у сімейних взаємовідносинах батьками, іншими родичами, а також заперечувати можливість ставлення до дитини як до власності, а не як до особистості.
Отже, Україна, ставши учасницею Гаазької конвенції, взяла на себе зобов`язання вживати усіх необхідних заходів і долучилася до міжнародного механізму співпраці, який дозволяє 92 державам світу вирішувати питання організації впорядкованого і найшвидшого повернення незаконно вивезених або утримуваних за кордоном дітей, що постраждали від наслідків протиправної поведінки одного з батьків або інших родичів, діями яких порушуються права батьків щодо піклування про дитину.
Гаазька конвенція запроваджує процедуру для забезпечення повернення дітей, яких незаконно вивозять або утримують на території іноземної держави, до держави їхнього постійного місця проживання, з урахуванням її громадянства та громадянства її батьків.
Переміщення вважається незаконним, коли є вивезення за кордон або неповернення із-за кордону дитини, якщо порушуються права піклування про дитину, які належать заявнику. 
Відповідно до приписів Конвенції, один із батьків (або будь-яка інша особа, якійналежать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення прозміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час в іншемісце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави їїпостійного проживання. 
Конвенція чітко визначає, що виникнення правовідносин між дитиною та особами, яким належать права піклування про неї (у першу чергу, як правило, йдеться про батьків), слід пов`язувати із законодавством тієї держави, в якій дитина постійно проживає.
При цьому, зазвичай, тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон маєвідбуватися лише за погодженням з іншим з батьків. Тобто, зміна країни проживаннядитини вимагає узгодження з іншим з батьків (а у деяких державах, за відсутностііншого з батьків - потрібен дозвіл суду), адже такий переїзд, як правило, спричиняєзміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини,а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобтовпливає на питання, пов`язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням.
Подібні норми передбачені і законодавством України. Зокрема, згідно зі статтею 313 Цивільного кодексу України особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтями: 157 і 160 Сімейного Кодексу України передбачено, що питання виховання дитини, а також визначення місце проживання дитини вирішуються батьками спільно та за згодою. При цьому стаття 162 Сімейного кодексу встановлює, що у випадку, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи мас право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Отже, у тих випадках, коли дитина виїжджає з одним із батьків без дозволу іншого збатьків, має бути невідкладно постановлено рішення про її повернення, зокрема, допостійного місця проживання в іноземній державі.
Застосування принципу негайного повернення дитини має на меті досягнення цілої низки позитивних наслідків, а саме: захисту прав дитини на продовження контакту з обома батьками; забезпечення стабільності соціального життя дитини; сприяння тому, щоб рішення щодо піклування про дитину приймалося компетентним судом відповідно до законодавства держави її постійного проживання; перешкодити завданню моральної шкоди і страждань дитині.
Також цілі Конвенції досягаються шляхом співпраці компетентних органів в Державах-учасницях. В Україні Центральним органом для виконання передбачених Конвенцією функцій, а також співробітництва з іноземними центральними органами визначено Міністерство юстиції, яке діє безпосередньо або через територіальні управління юстиції (Головні управління юстиції в областях, Автономній Республіці Крим, м. Києві та Севастополі).
Функції та механізм взаємодії залучених До виконання Конвенції органів влади визначається Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року №952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2010 року №795).
Основна діяльність по виконанню функцій відповідно до Конвенції покладається наМіністерство юстиції України, яке має вживати заходів, спрямованих на те, щоб надатисприяння заявнику в розгляді та прийнятті рішення щодо чотирьох категорій заяввідповідно до Конвенції, а саме: про сприяння поверненню дитини до України, про сприяння поверненню дитини з України до іноземної держави, про забезпеченняреалізації права доступу до дитини, яка постійно проживає за кордоном, а також прозабезпечення реалізації права доступу до дитини, яка постійно проживає в Україні.
Зважаючи на цілі Конвенції та характер ситуації, в якій опиняється дитина та її батьки, однією з головних функцій Мін`юсту України, як й іноземних Центральних органів, є вжиття всіх відповідних і належних заходів для досягнення згоди від особи, що утримує дитину на території України, на добровільне повернення дитини або вирішення питання про забезпечення права на спілкування з дитиною.
В Україні справи про повернення дитини до іноземної держави та про забезпечення права доступу до дитини суд розглядає у позовному провадженні у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом.
Говорячи про право піклування в контексті Конвенції необхідно враховувати, що воно охоплює не лише визначення місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини закордон.
 Тобто, наявність документу, що визначає місце проживання дитини з одним із батьків не є підставою для зміни дитиною держави місця проживання цим з батьків одноособово. Зміна країни проживання вимагає окремого узгодження з тим з батьків, який проживає окремо, так як такий переїзд, як правило,спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі увихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовногосередовища дитини, тобто впливає на питання, пов`язані з її подальшим життям,розвитком і вихованням.
Враховуючи те, що хоча Конвенція спрямована на вирішення питання про повернення дитини до місця її постійного проживання, вона не містить визначення поняття «постійне місце проживання». У зв`язку з цим, при вирішенні питання про визначення постійного місця проживання враховуються, як правило, такі обставини, як: соціальне становище сім`ї, навчання у школі, чи була відповідна країна осередком життя дитини до переміщення або незаконного утримування, тощо.
Правові підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і особою (установою) визначаються відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала, рішення суду або компетентного органу, яке набрало законної сили, або є наслідком угоди. Важливо також, щоб права піклування реально здійснювалися особою, яка звертається на підставі Конвенції.
Отже, Конвенція чітко визначає, що виникнення правовідносин між дитиною та особами, яким належать права піклування про неї (у першу чергу, звичайно йдеться про батьків), слід пов`язувати з законодавством тієї держави, в якій дитина постійно проживає, не зважаючи на те, громадянином якої держави є дитина, заявник або особа, яка ймовірно протиправно утримує дитину.
Особа або установа, які стверджують, що дитина була вивезена з держави - учасниціабо утримується на території іноземної держави з порушенням прав піклування продитину, може відповідно до статті 8 Конвенції звернутися із заявою до спеціальнопризначеного Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або доЦентрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченніповернення дитини.
У тому ж порядку, який передбачений для звернення з заявою про поверненнядитини, відповідно до статті 21 Конвенції може бути подана заява з проханням організувати або забезпечити ефективне здійснення прав доступу до дитини. 
У таких справах, як правило, дитину вивозить або відмовляється повернути в державу постійного проживання один із батьків, не погодивши це з тим, хто також має права піклування про дитину.
Такі дії завдають серйозної школи дитині, адже по-перше, дитину вилучають з сім`їта соціального середовища, в якому вона розвивалася як людина, по-друге, особа, яказабирає дитину за кордон, є членом сім`ї дитини і дитина стає «заручником» одного збатьків та особистих негараздів у відносинах між батьками.
Важливо враховувати, що вирішувати будь-які спори стосовно місця проживанняі здійснення піклування про дитину мають право лише органи за місцем постійногопроживання дитини.
Таким чином, невідкладне повернення дитини дозволяє захистити її права, а дуже часто перешкодити завданню їй моральної шкоди і страждань.
Стаття 16 Конвенції забороняє вирішувати по суті спір щодо піклування про дитину або визначення її місця проживання, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.
Факт незаконного переміщення (утримання) дитини слід розглядати в контексті ст.3 Конвенції.
Так, переміщення  або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. 
Спори стосовно місця проживання та здійснення піклування про дитину не є предметом розгляду справ про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції і вирішуються судом держави постійного проживання дитини.
Отже, судам необхідно виявляти відмінності між спором про повернення дитини і спором між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини в порядку статті 161 СК України, а також спором щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, у порядку статті 159 СК України, які відповідно до статті 19 Гаазької конвенції повинні вирішуватися лише судом за місцем постійного проживання дитини. 
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 29 квітня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.
Також, в порядку ст.141 ЦПК України, слід стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 261 грн. 20 коп. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, колегія суддів, -  
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 29 квітня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_2 до Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. 20 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач:  

Судді: