Постанова
Іменем України                                
 
25 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 383/136/15-ц
провадження № 61-23217св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,         
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , Бобринецька районна державна адміністрація Кіровоградської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2017 року у складі судді              Адаменко І. М. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області                    від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Черненко В. В.,             Суровицької Л. В., Кіселика С. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до     ОСОБА_2 про скасування записів у Державному реєстрі речових прав, визнання договору дарування житлового будинку з господарськими спорудами частково недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності на 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями у порядку спадкування.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 22 серпня 1964 року між його батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб. Прізвище ОСОБА_5 змінено на ОСОБА_5 .
Під час шлюбу батьки збудували житловий будинок АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя.
31 березня 2006 року на ім`я його батька ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на вказаний будинок.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , після її смерті відкрилася спадщина, яку прийняли спадкоємці першої черги за законом: він та його батько  ОСОБА_4 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4 
20 листопада 2014 року він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері         ОСОБА_5 на 1/4 частки житлового спірного будинку, проте нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на об`єкт нерухомого майна.
Як йому стало відомо, за життя його батько на підставі договору дарування від 28 травня 2013 року передав у дар ОСОБА_2 спірний житловий будинок.
Про зазначені обставини він дізнався під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до нього про визнання його таким, що втратив право користування спірним будинком. За результатами розгляду цієї справи ухвалено рішення про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим будинком  АДРЕСА_1 .
Зазначав, що зазначеним договором дарування порушено його право на спадкування належної частки спадкового майна після смерті матері, а саме 1/4 частки спірного житлового будинку.
 
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив скасувати запис у Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок  АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 28 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , у частині дарування 1/4 частки вказаного об`єкта нерухомого майна; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 травня 2013 року, скасувати запис              у Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності                        № 1087043 за   ОСОБА_2 на житловий будинок; визначити, що частка померлої ОСОБА_5 становила 1/2 частини спірного будинку; визнати за ним право власності на 1/4 частки спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області                        від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що договором дарування                          від 28 травня 2013 року, який укладений між ОСОБА_4 та                     ОСОБА_2 , не порушено право позивача на спадкування спадкового майна після смерті матері, оскільки спірний житловий будинок належав ОСОБА_4 на праві приватної власності, так як набутий ним у порядку безоплатної приватизації житла.
 
Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних             і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій                               і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій не з`ясували, на якій правовій підставі ОСОБА_4 набув право власності на спірне домоволодіння, враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що спірний житловий будинок набуто ОСОБА_4 саме            у процесі реалізації права на безоплатну приватизацію житла, та чи є спірне майно спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 .
 
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області                       від 16 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі 28 травня 2013 року за                  № 827, в частині дарування 1/4 частки вказаного об`єкта нерухомого майна.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексаційний номер 2646371, від 28 травня 2013 року.
Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності № 1087043 за ОСОБА_2 на житловий будинок                                 з господарсько-побутовими спорудами на АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на              1/4 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 .
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач,  успадкувавши разом із батьком ОСОБА_4 майно після смерті матері ОСОБА_5 , набув право власності на 1/4 частки спадщини, у тому числі й 1/4 частки спірного житлового будинку, а ОСОБА_4 , зареєструвавши за життя право власності на спірний житловий будинок за собою                               з порушенням права на спільне сумісне майно дружини ОСОБА_5 , розпорядився ним й відчужив його за договором дарування ОСОБА_2 без згоди співвласника, спадкоємця 1/4 частки майна - ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У липні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спірний будинок                        є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не врахували, що на час укладення шлюбу між ОСОБА_4 та          ОСОБА_5 , ОСОБА_4 перебував в іншому шлюбі, а саме у період                       з 30 листопада 1956 року до 06 серпня 2002 року.
Отже, шлюб ОСОБА_4 з ОСОБА_5 укладений з порушенням вимог, передбачених статтею17 КпШС України.
За положеннями статті 46 КпШС України шлюб вважається дійсним                         з моменту припинення попереднього шлюбу ОСОБА_4 , тобто                            з 06 серпня 2002 року.
Отже, лише з 06 серпня 2002 року у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникають права і обов`язки подружжя, в тому числі майнові права                           і обов`язки.
Згідно з матеріалами інвентарної справи № 2755 на спірний житловий будинок, згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу             від 29 серпня 1968 року ОСОБА_4 купив 1/2 частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, розташованого на АДРЕСА_2 .
Рішенням Виконавчого комітету Бобринецької міської ради депутатів трудящих від 17 липня 1970 року № 109 ОСОБА_4 надано право на індивідуальне будівництво житлового будинку на  АДРЕСА_2 на старій земельній ділянці.
Рішенням Виконавчого комітету Бобринецької міської ради депутатів трудящих від 18 березня 1976 року № 71 прийнято в експлуатацію новозбудований житловий будинок ОСОБА_4 на АДРЕСА_2 .
Отже, прийняття вищевказаного будинку в експлуатацію 18 березня               1976 року свідчить про те, що його будівництво станом на 18 березня               1976 року закінчено.
Після закінчення будівництва і прийняття його в експлуатацію у 1976 році, правовстановлюючий документ на будинок видано у 2006 році.
У період будівництва житлового будинку, а саме з 17 липня 1970 року до             18 березня 1976 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у дійсному шлюбі не перебували, тому спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя як майно, нажите в період шлюбу, відповідно положень статті 22 КпШС України.
Виникнення права спільної сумісної власності чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня             2004 року, КпШС України не передбачено.
Суд першої інстанції вказаним обставинам не надав належної правової оцінки, не визначив, які правовідносини випливають із встановлених обставин.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд помилково виходив із того, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дійсним, оскільки ніким не визнаний недійсним.
Також суди не врахували, що ОСОБА_5 не брала участі в будівництві спірного будинку.
Крім того, посилаючись на те, що після смерті матері позивач прийняв спадщину, оскільки його місце проживання зареєстровано у спірному будинку, суди не врахували, що з 2010 року позивач не проживає за місцем реєстрації, що встановлено рішенням  Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2014 року у справі № 383/1199/14-ц.
Отже, позивач на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно не проживав разом із спадкодавцем у спірному будинку, а лише був зареєстрований, тому він не є таким, що прийняв спадщину відповідно частини третьої  статті 1268 ЦК України.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                      і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                      і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів          у складі: Луспеника Д. Д., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Луспеника Д. Д., Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
22 серпня 1964 року між ОСОБА_4 (батько позивача та відповідача) та ОСОБА_5 (мати позивача та відповідача) Железногорським територіальним відділом агентства записів актів громадянського стану Красноярського краю Російської РФСР зареєстрований шлюб.
 
Згідно з витягами з Державного реєстру актів цивільного стану                               від 12 березня 2015 року та від 17 березня 2015 року, ОСОБА_4                                 з 30 листопада 1956 року до 06 серпня 2002 року також перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 .
 
Рішенням Виконавчого комітету Бобринецької міської ради від 28 березня 2006 року № 92 вирішено погасити договір купівлі-продажу від 29 серпня     1968 року № 886, затвердити акт технічного обстеження на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , оформити право власності на вказаний житловий будинок на ОСОБА_4 .
 
На підставі рішення Бобринецької міської ради № 92 від 28 березня 2006 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності від 31 березня           2006 року на вказаний житловий будинок.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін - ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина.
 
ОСОБА_5 на день смерті зареєстрована на АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_1  з 26 травня 1993 року до 18 лютого 2015 року був зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 .
 
Згідно з довідкою Бобринецької міської ради Кіровоградстької області            від 20 грудня 2012 року № 4381 на час смерті ОСОБА_5 ,                   ОСОБА_4 (батько), ОСОБА_5 (мати) та ОСОБА_1 (син) проживали разом, складали одну сім`ю та вели спільне господарство.
 
28 травня 2013 року між ОСОБА_4 (батьком) та ОСОБА_2 (дочкою) укладений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 .
 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 . 
 
Згідно з довідкою Бобринецької міської ради Кіровоградстької області            від 09 липня 2015 року станом на дату видачу цієї довідки у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та її син ОСОБА_8 , але проживають у будинку  АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до спадкової справи № 29/2013, заведеної 19 грудня 2013 року, ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
17 листопада 2014 року ОСОБА_1  звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла                  ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі цієї заяви 17 листопада 2014 року заведено спадкову справу № 81/2014.
 
Постановою приватного нотаріуса Бобринецького районного нотаріального округу Кіровоградської області від 20 листопада 2014 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових будівель на АДРЕСА_1 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України                     у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі -                у редакції, чинній до набрання чинності Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги щодо недійсності шлюбу, укладеного       22 серпня 1964 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , колегія суддів виходить із такого.
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
У справі, що переглядається, установлено, що 22 серпня 1964 року Железногорським територіальним відділом агентства записів актів громадянського стану Красноярського краю Російської РФСР, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб.
 
Разом із тим, ОСОБА_4 з 30 листопада 1956 року до 06 серпня 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 .
 
Відповідно до статті 114 Кодексу законів про сім`ю, родину, шлюб та про акти громадянського стану УРСР від 1926 року в редакції, чинній на момент укладення шлюбу у 1964 році, шлюб, укладений з порушенням умов, передбачених у статтях 110-112 цього Кодексу, недійсний.
 
Статтею 111 Кодексу законів про сім`ю, родину, шлюб та про акти громадянського стану УРСР від 1926 року передбачено, що не можуть укладати шлюб особи, з яких хоча б один перебуває вже у зареєстрованому шлюбі.
 
Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про сім`ю, родину, шлюб та про акти громадянського стану УРСР від 1926 року з набранням законної сили рішенням про визнання шлюбу недійсним шлюб вважається недійсним                 з моменту його укладення.
 
Кодекс про шлюб та сім`ю України, який був затверджений Законом УРСР       від 20 червня 1969 року і вступив в дію з 01 січня 1970 року, передбачав, що не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі (стаття 17 КпШС України).
 
Згідно зі статтею 45 КпШС України шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15-17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім`ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.
 
Відповідно до частини першої статті 46 КпШС України шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на час розгляду судом справи відпали ті обставини, які в силу закону були перешкодою до його укладення. Шлюб вважається дійсним з моменту, коли відпали ці обставини. 
 
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня              1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що якщо на час вирішення позову про визнання шлюбу недійсним відпали обставини, які відповідно до закону були перешкодою для його укладення (особа досягла шлюбного віку або була поновлена в дієздатності; померла особа, за наявності шлюбу з якою укладався новий шлюб, тощо), суд відмовляє в позові й одночасно визнає, що шлюб є дійсним починаючи з дня, коли відпала така перешкода.
 
Аналогічні положення містяться у приписах частин першої, п`ятої статті 39 СК України, відповідно до яких недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Якщо шлюб зареєстровано з особою, яка вже перебуває у шлюбі, то в разі припинення попереднього шлюбу до анулювання актового запису щодо повторного шлюбу повторний шлюб стає дійсним з моменту припинення попереднього шлюбу.
 
Отже, шлюб визнається недійсним у судовому порядку.
 
У справі, що переглядається, установлено, що шлюб, укладений 22 серпня 1964 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , недійсним не визнавався.
 
З огляду на це, безпідставними є посилання у касаційній скарзі на те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дійсним з 06 серпня                 2002 року, тобто з дня, коли припинив свою дію шлюб, що був укладений                     30 листопада 1956 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок не                     є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , колегія суддів виходить із такого.
 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України               від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року           у справі № 404/1515/16-ц.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок  АДРЕСА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 .
 
Так, у 1968 році ОСОБА_4 купив 1/2 частини будинку, у 1970 році отримав дозвіл на індивідуальне будівництво та протягом 1968-1976 років подружжя, перебуваючи у шлюбі, будувало будинок та у 1976 році будинок прийнято в експлуатацію, після чого подружжя протягом ще 34 років проживало спільно у будинку, а свідоцтво про право власності оформлено у 2006 році.
 
Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя.
 
Отже, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що позивач не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , колегія суддів виходить із такого.
 
Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).
 
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
 
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
 
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України                                є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
 
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
 
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. 
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
 
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування                      у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). 
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав    і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. 
 
У справі, що переглядається, установлено, що позивач на час відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 .
 
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
 
У справі, що переглядається, установлено, що позивач проживав у спірному будинку на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Бобринецької міської ради від 20 грудня 2012 року № 4381, а тому прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_5 .
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд не врахував обставини, які встановлені рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 09 грудня 2014 року у справі № 383/1199/14-ц за позовом                  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яким встановлено, що ОСОБА_1 з 2010 року за адресою місця своєї реєстрації: АДРЕСА_1 , не проживав, висновків суду не спростовують, оскільки вказаним судовим рішенням не встановлено факт, з якої конкретно дати ОСОБА_1 не проживав за місцем своєї реєстрації.
 
За таких обставин, установивши, що позивач, успадкувавши разом із батьком             ОСОБА_4 майно після смерті матері ОСОБА_5 , набув право власності на 1/4 частки спадщини, в тому числі й 1/4 частки спірного житлового будинку, а ОСОБА_4 , зареєструвавши за життя право власності на спірний житловий будинок за собою з порушенням права на спільне сумісне майно дружини ОСОБА_5 , розпорядився ним й відчужив його за договором дарування ОСОБА_2 без згоди співвласника, спадкоємця 1/4 частки майна ОСОБА_5 -                    ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для скасування запису в Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на спірний житловий будинок, визнання недійсним оспорюваного договору дарування в 1/4 частки вказаного об`єкта нерухомого майна, скасування запису в Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірний житловий будинок та визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла                         ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на  1/4 частки цього житлового будинку.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області                             від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області                    від 01 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Ю. В. Черняк