Справа № 127/8420/20
Провадження № 22-ц/801/2223/2020
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року	Справа № 127/8420/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Оніщука В. В., Рибчинського В. П., 

за участю секретаря судового засідання – Очеретної М. О.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 127/8420/20 за апеляційною скаргою адвоката Валька Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Гуменюка К. П. у залі суду,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що 01 червня 2002 року сторони уклали шлюб.

Від даного шлюбу подружжя має спільних дітей – дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2013 року, шлюб розірвано.

Після розірвання шлюбу сторони не підтримують будь-яких стосунків. З відповідачем проживає спільний син ОСОБА_6 .

З 08 березня 2020 року ОСОБА_1 орендує квартиру у місті Вінниці. 

На даний час спільні доньки – ОСОБА_7 і ОСОБА_8 перебувають у м. Вінниці та навчаються у коледжах, проживають разом із нею. Відповідач ніякої участі у вихованні доньок не бере, коштів на їх утримання не надає.

Указувала, що забезпечує дівчат речами, одягом, технікою та усім необхідним, однак зробити це самостійно їй важко, оскільки доньки підростають, потреби збільшуються. Також потрібно оплачувати навчання та найм квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньок: ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 від його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2020 року позов задоволено. 

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 квітня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 квітня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Припинено стягнення за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року, з 14 квітня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей – дочок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину.

Вирішено питання розподілу судових витрат. 

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що діти сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_8 навчаються на денній формі у м. Вінниці та з березня 2020 року проживають разом із позивачкою за адресою її реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 . Оскільки з березня 2020 року діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 почали проживати з матір`ю, остання вправі звернутися до суду з позовом про стягнення на свою користь аліментів на їх утримання до досягнення ними повноліття.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги    
 
У листопаді 2020 року адвокат Валько Ігор Вікторовича в інтересах ОСОБА_2 , не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, а справу передати для розгляду за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2020 року справу передано для розгляду колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Денишенко Т. О., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддям Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2020 року визначено склад суду для розгляду указаної справи, а саме: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Оніщук В. В., Рибчинський В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року справу призначено до розгляду на 17 грудня 2020 року у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

 
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

 
В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача – адвокат Валько І.В. зазначає, що позивач не довела факту перебування дітей на її утриманні. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року визначено місце проживання дітей з батьком. Суд першої інстанції вказані обставини не врахував, що призвело до неправильного вирішення справи.

У апеляційній скарзі зазначено, що справа не підсудна Вінницькому міському суду, оскільки на час подання позовної заяви ОСОБА_1 не була зареєстрована у місті Вінниці. 

Окрім цього, представник відповідача вказує, що суд першої інстанції неправомірно вийшов за межі позовних вимог припинивши стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання доньок, які стягувались на підставі рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

 
Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2013 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , зареєстрований 01 червня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ясинуватського міського управління юстиції Донецької області за № 77. Змінено прізвище ОСОБА_10 у зв`язку з розірванням шлюбу на « ОСОБА_11 » (а.с. 10).

Від даного шлюбу сторони мають дітей – дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане 16 грудня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ясинуватського міського управління юстиції Донецької області (а.с. 4), дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , (а.с. 7) та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання трьох дітей – дочок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 08 жовтня 2013 року до досягнення дітьми повноліття (а.с. 44-47).

Цим же рішенням суду визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком – ОСОБА_2 . 

Вказане вище рішення перебуває на примусовому виконанні у Дарницькому РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління МЮ. Заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 січня 2020 року відсутня (а.с. 48).

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_9 з 2018 року навчається у Вінницькому кооперативному інституті на денній формі навчання, що підтверджується договором від 06 серпня 2018 року (а.с. 127), а ОСОБА_4 з 2019 року – у Вінницькому обласному комунальному гуманітарно-педагогічному коледжі, що підтверджується договором про надання освітніх послуг від 23 липня 2019 року (а.с. 58).

Донька ОСОБА_9 до ІНФОРМАЦІЯ_6 проживала у гуртожитку Вінницького кооперативного інституту (а.с. 142), а ОСОБА_4 до 18 березня 2020 року – у гуртожитку Вінницького гуманітарно-педагогічного коледжу (а.с. 148).

У листі Вінницького Кооперативного інституту від 20 серпня 2020 року № 217 зазначено, що ОСОБА_9 навчається в закладі на денній формі навчання за спеціальністю 081 «Право». Відповідно до договору №209 від 08 серпня 2018 року оплата за надання освітніх послуг ОСОБА_2 здійснювалась до 24 січня 2020 року з порушенням термінів порядку розрахунку.

За змістом листа Вінницького кооперативного інституту від 05 жовтня 2010 року № 277 ОСОБА_9 проживала у гуртожитку Вінницького кооперативного інституту з 01 вересня 2018 року по 15 березня 2020 року. Станом на 02 жовтня 2020 року заборгованість за надання освітніх послуг відсутня у зв`язку з припиненням дії договору, оскільки оплата ОСОБА_2 здійснювалась з порушенням термінів розрахунку. 

10 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до закладу із заявою про зміну договору в частині замовника, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 відмовляється оплачувати навчання доньки.

Вінницький кооперативний інститут та ОСОБА_1 10 березня 2020 року уклали договір про надання освітніх послуг №229, за змістом якого , навчання доньки ОСОБА_9 оплачує її матір. 

З листа Комунального закладу вищої освіти «Вінницький гуманітарно-педагогічний коледж» від 06 жовтня 2020 року №147/02-07 слідує, що ОСОБА_4 виселена з гуртожитку цього закладу з 19 березня 2020 року за власним бажанням та проживає з матір`ю.

Позиція суду апеляційної інстанції

 
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. 

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Встановлено, що на час звернення до суду із позовом ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживають разом за матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані обставини підтверджується матеріалами справи, показаннями допитаних у якості свідків дітей та не заперечуються відповідачем.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, за змістом положень ч.3 ст. 181 СК України з моменту проживання дітей ОСОБА_1 остання набула права звернення до суду із позовом 

Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 вересня 1991 року визначено, що держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зі змісту ст. 183 СК України вбачається, що обґрунтованим розміром аліментів, які стягуються на двох дітей є 1/3 частка заробітку (доходу) боржника. 

За вказаних обставин правильним є висновок суду про те, що з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дочок - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідно присудити аліменти у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) відповідача на кожну дитину, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 14 квітня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.

Апеляційна скарга відповідача не містить жодних доводів чи заперечень щодо розміру аліментів.

Аргументи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил підсудності не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою про стягнення аліментів до Вінницького міського суду Вінницької області 14 квітня 2020 року.

Частиною 6 статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Указана вимога процесуального закону була виконана судом (а.с. 17,18, 21.)

Як слідує з лита Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації від 24.04.2020 №074/06/2-1319 відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні. 

28 квітня 2020 року Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради повідомив суд про те, що інформації про ОСОБА_1 відсутня в реєстрі територіальної громади міста Вінниці.

Відповідно до ч.ч. 9, 10 ЦПК України якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.   Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

За вказаних обставин, у суду першої інстанції не було правових підстав для направлення справи до Дарницького районного суду міста Києва. Доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Крім цього, з матеріалів справи слідує, що 13 травня 2020 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30, 31). 

Провадження у справі відкрито 21 травня 2020 року. 

Отже, на час вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження у справі, позивач була зареєстрована у місті Вінниці, що в свою чергу вказує на підсудність справи Вінницькому міському суду, за правилами ч. 1 ст. 28 ЦПК України.

Аналіз дій суду першої інстанції вказує на їх відповідність вимогам процесуального Закону. 

Відхиляючи аргументи апеляційної скарги про відсутність підстав для присудження аліментів на утримання дітей на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного. 

Як уже зазначалось доньки ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з березня 2020 року проживають разом з матір`ю та перебувають на її утриманні. Встановлено, що з січня 2020 року відповідач не оплачує навчання та проживання доньок. 

Вказані обставини є визначальними під час вирішення питання про присудження аліментів.

Окрім цього, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц зазначено, що врахування думки дитини, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди, є значущим для вирішення справи.

На час розгляду справи доньці ОСОБА_9 було 17 років, а ОСОБА_4 – 16 років. 

Судом першої інстанції з метою врахування інтересів дітей було заслухано їх думку з приводу існуючого спору.

Неповнолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_4 вказали на те, що вони проживають і бажають в подальшому проживати з матір`ю, яка матеріально їх забезпечує. 

Думка дітей була об`єктивно врахована судом при вирішенні спору. 

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не набула права на стягнення аліментів з відповідача не заслуговують на увагу.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог припинивши стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання доньок на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2014 року також не заслуговують на увагу. 

Норми цивільного права поділяються на норми матеріального та норми процесуального права. 

За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді тощо).

При цьому норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом.

Так, за правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі сутті цієї норми не змінює.

Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, має право вимоги щодо припинення такого обов`язку. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому це можуть бути обставини, що з першочерговим урахуванням інтересів дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема зміна місця проживання дітей та обставин щодо їх матеріального забезпечення матір`ю.

Частиною 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відтак, висновок суду щодо припинення стягнення аліментів з матері на утримання доньок відповідає ч. 4 статті 273 ЦПК України.

При цьому, припинення стягнення аліментів на утримання доньок, не припиняє стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_5 . Відтак, після припинення стягнення аліментів на утримання доньок, аліменти за рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2014 року можуть та повинні бути стягнуті у визначеному цим рішенням розмірі на утримання сина ОСОБА_5 , що відповідає позиції сторін у цій справі.

Отже, доводи апеляційної скарги в їх сукупності не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Валька Ігоря Вікторовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2020 року залишити без змін. 

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за відповідачем. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                   С.К. Медвецький 

судді:                                                                           В.В. Оніщук 

                                                                        В.П. Рибчинський