ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

08 жовтня 2020 року
м. Харків

справа № 635/1488/20
провадження № 22-ц/818/4549/20

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Кругової С.С., Тичкової О.Ю., 

учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач: ОСОБА_1 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 липня 2020 року, ухвалене суддею Шинкарчук Я.А., - 

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позову зазначає, що 12 грудня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н згідно умов якого, остання отримала кредит у розмірі 15000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між нею та банком Договір, що підтверджується підписом відповідачки у заяві. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши позичальниці кредит у вищевказаному розмірі. Відповідачка свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку із чим станом на 14 січня 2020 року за нею утворилась заборгованість в розмірі 24 862,95грн, яка складається з: 14 205,80грн. - заборгованість за тілом кредиту, 0,00 гривень заборгованість за нарахованими відсотками, 7 484,92грн. – заборгованість за простроченими відсотками, 1512,09грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 0,00 гривень нарахована пеня, 500грн. штраф (фіксована частина), 1 160,14грн. штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 липня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 12 грудня 2018 року в розмірі 14205,80грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не мав жодних підстав відмовляти Банку у стягненні з відповідача відсотків за кредитом та штрафу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що стягненню підлягає лише заборгованість за тілом кредиту, оскільки в заяві позичальника відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (штрафу, пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в яких передбачена сплата відсотків, на які посилається Банк, не приймаються оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме їх розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними.
Що стосується стягнення відсотків за ч.2 ст.625 ЦК України, то суд першої інстанції позбавлений можливості перевірити нараховані відсотки, оскільки строк кредитування не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 12 грудня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №б/н, шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначено, що відповідачка погоджується з тим, що дана заяви разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, екземпляр якого вона отримала шляхом самостійного роздрукування.

За умовами укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач кредитного договору від 12 грудня 2018 року Банком надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірі встановленому цим договором.

Згідно наданого Банком розрахунку станом на 14 січня 2020 року за нею утворилась заборгованість в розмірі 24 862,95грн, яка складається з: 14 205,80грн. - заборгованість за тілом кредиту, 0,00 гривень заборгованість за нарахованими відсотками, 7 484,92грн. – заборгованість за простроченими відсотками, 1512,09грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 0,00 гривень нарахована пеня, 500грн. штраф (фіксована частина), 1 160,14грн. – штраф (процентна складова).

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення відсотків в розмірі 7 484,92грн. – заборгованість за простроченими відсотками, 1512,09грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, та штрафів – 500грн. штраф (фіксована частина), 1 160,14грн. штраф (процентна складова), тому в іншій частині рішення суду колегією не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника 12 грудня 2018 року відсоткова ставка за кредитом та штраф не передбачені.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12 грудня 2018 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, штрафу, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 грудня 2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10 березня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку в частин відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачки заборгованості по сплаті за простроченими відсотками в розмірі 7 484,92грн. та штрафів: 500грн. – штраф (фіксована частина); 1 160,14грн. – штраф (процентна складова).

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача відсотків в розмірі 1512,09грн. нараховані згідно зі статтею 625 ЦК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Із змісту позовної заяви вбачається, що Банк просив стягнути відсотки в розмірі 1512,09грн.нараховані згідно зі статтею 625 ЦК України.

Таким чином, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків на прострочений кредит банк посилався на вимоги статті 625 ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. 

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Апеляційним судом встановлено, що згідно наданого Банком до позовної заяви розрахунку, відсотки нараховані за прострочений кредит згідно ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01 грудня 2019 року по 14 січня 2019 року за процентною ставкою 86,4%. З даним позовом Банк звернувся до суду у березні 2020 року. При цьому, кредитним договором строк кредитування не передбачений.

З урахування викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки строк кредитування кредитним договором не передбачений, тому неможливо перевірити період нарахованих відсотків за ч.2 ст.625 ЦК України.

Посилання Банку, в обгрунтування наявності підстав для стягнення коштів, на паспорт споживчого кредиту та довідку про видачу кредитної картки, згідно якої кредитна картка видана відповідачці на строк дії січня 2022 року, колегією суддів не приймаються.

Так, ст. 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вказані паспорт позичальника та довідка, на які посилається АТ КБ «ПриватБанк» є документами, що зберігаються у Банку, однак об`єктивних причин, що унеможливило надання їх до суду першої інстанції позивачем не наведено; доказів неможливості вчинення таких дій не надано; клопотання щодо поновлення строку на надання таких доказів Банком також не заявлено.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для прийняття наданих Банком доказів на стадії апеляційного перегляду справу.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 липня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                              Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                         О.Ю. Тичкова 

                                                                        С.С. Кругова