ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2479/20                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  09 листопада 2020 року                                                                                   м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів – Степанюка А.Г., Оксененка О.М, при  секретарі – Черніченко К.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 року по 27.02.2020 року в сумі 347 818,32 грн.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з 08.08.2018 року він звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу частини, проте грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення на день свого звільнення з військової служби він не отримав. Посилаючись на ту обставину, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення була виплачена лише 27.02.2020, позивач вважає, що має право і на середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня виплати такої заборгованості. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову, якою позовны вимоги задовольнити в повному обсязі.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 . 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №179 від 08.08.2018 року полковника ОСОБА_1 , заступника командира частини по роботі з особовим складом - начальника відділення по роботі з особовим складом, звільненого з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу, виключено зі списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Васильківського ОМВК Київської області.
08.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплатити йому індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року та надати довідку із помісячним розрахунком індексації та базового місяця за період з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року.
Листом від 15.02.2019 року відповідач повідомив позивачу, що виділений Військовій частині НОМЕР_1 у 2016-2018 роках фінансовий ресурс не дозволяв здійснювати нарахування та виплату індексації військовослужбовцям, а тому підстав для виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року у відповідача не має.
Не погоджуючись з відмовою відповідача виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 08.08.2018 року, позивач звернувся з позовом до суду. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 року у справі №320/843/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 серпня 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 08 серпня 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку з помісячним розрахунком індексації її грошового забезпечення за період служби з 01 січня 2016 року по 08 серпня 2018 року.
12.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому довідку про невикористані дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки та нарахувати і виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з розміру його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Листом від 18.03.2019 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для виплати компенсації за щорічну додаткову відпустку, оскільки така відпустка не належить до виду щорічних, то на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток щодо поділу на частини, перенесення на інший період, виплати грошової компенсації при звільненні тощо.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2019 року у справі №320/2831/19 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
27.02.2020 року Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішень Київського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 року у справі №320/843/19 та від 18.11.2019 року у справі №320/2831/19 на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 34 461,95 грн. та індексацію грошового забезпечення в розмірі 39 929,41 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку.
Зазначені обставини, на думку позивача, дають право відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України на отримання середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 року (дата виключення позивача зі списків частини) по 27.02.2020 року (дата фактичного розрахунку), що стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду.
За приписами частини другої    статті 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Статтею 43 Конституції України    встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до    статті 47 Кодексу законів про працю України    (далі -    КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у    статті 116 цього Кодексу.
За приписами    статті 116 КЗпП України    визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою    статті 117 КЗпП України    визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у    статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою        статті 117 КЗпП України    при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно    Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012    у справі № 1-5/2012 за    статтею 47 КЗпП України    роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у    статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої    статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року N 159  затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Пунктами 1-3 Порядку №159 передбачено, що дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок,  доплат, підвищень до пенсії, додаткової  пенсії,  цільової  грошової  допомоги   на   прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати   (допомога   сім`ям   з  дітьми,  державна соціальна  допомога  інвалідам  з  дитинства  та  дітям-інвалідам, допомога по безробіттю,  матеріальна допомога у період професійної підготовки,    перепідготовки    або    підвищення    кваліфікації безробітного,  матеріальна  допомога  по  безробіттю,  допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою  дитиною), допомога  по вагітності та пологах,  щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину   втраченого  заробітку  потерпілого  внаслідок  нещасного випадку на виробництві  або  професійного  захворювання,  допомога дитині,   яка   народилася   інвалідом  внаслідок  травмування  на виробництві  або  професійного  захворювання  її  матері  під  час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми  Кодексу законів про працю України  підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях  116,  117 Кодексу законів про працю України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Збройних Сил України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті  116  та  117 Кодексу законів про працю України  як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі Збройних Сил України.
Правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19.
Отже, вищезазначеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В свою чергу, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені    статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.
Судовими рішеннями у справах №320/843/19, №320/2831/19 встановлено протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу при звільненні індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 серпня 2018 року та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20 встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі    статті 117 КЗпП України    стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Враховуючи, що відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Позивачем було надано до суду Довідку про грошове забезпечення позивача за останні два місяці, які передували звільненню з військової служби, згідно якої грошове забезпечення позивача за червень-липень 2015 року складає 37  485,80 грн. Середньоденне грошове забезпечення позивача становить 614,52 грн. (37  485,80 грн. / 61 день). Кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 566 календарних днів.
З урахуванням положень  постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку становить 347  818,32 грн.  (614,52*566).
Оскільки розмір невиплачених позивачеві сум становить 74  391,36 грн., а розмір середнього заробітку, що підлягає до виплати працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  статтею 116 КЗпП України -  347  818,32 грн., колегії суддів вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти  усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення  згідно з умовами трудового договору і  відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством  для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року  у справі №6-113цс16  дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем;  прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум  у строки, визначені  статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору,  прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника  не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.
З огляду на викладене,  Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц  відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року  у справі №6-113цс16  і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-  розмір простроченої заборгованості  роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема,  дії працівника  та роботодавця у спірних правовідносинах,  співмірність  ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та і визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв,  суд може зменшити розмір середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні працівника  незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги  про стягнення належних звільненому працівникові сум  у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені  статтею 116 КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19.
Колегія суддів враховує, що позивач, який був виключений зі списків особового складу військової частини 08.08.2018 року, лише у лютому та березні 2019 року звернувся до відповідача із заявами здійснити нарахування та виплатити йому індексацію грошового забезпечення та компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а до суду з позовами про стягнення відповідних сум – у лютому та червні 2018 року. Водночас, будь-яких обставин стосовно того, що позивачу не було відомо про суми, включені до розрахунку при звільненні, суди не встановили.
За таких обставин справи, колегія суддів вважає за можливе зменшити суму стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 347  818,32 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у сумі 74  391,36 грн. було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19, від 16 липня 2020 року у справі №812/1259/17.
На підставі викладеного, з урахуванням суми заборгованості, істотності цієї суми порівняно із сумою середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, принципу співмірності та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі    74  391,36 грн., що відповідає сумі своєчасно невиплачених сум.
Водночас, при оцінці вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, колегія суддів зазначає, що ця позовна вимога вирішена судами при розгляді справ № 320/843/19 та № 320/2831/19 і не стосується предмету цього спору. Тому в її задоволенні необхідно відмовити.
З урахуванням наведеного, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.
У відповідності до вимог п. 2 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись статтями  315,  317,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2018 року по 27.02.2020 року в сумі 74  391 (сімдесят чотири тисячі триста дев`яносто одна) грн. 36 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу положень частини п`ятої статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

суддя                                        А.Г.Степанюк

суддя                                        О.М.Оксененко