Постанова                                              
Іменем України          
 
18 листопада 2020 року                                                 
м. Київ
 
справа № 489/6029/17
провадження № 61-10919св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста  Миколаєва, у складі судді Рум`янцевої Н. О., від 17 лютого 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В., від 06 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 (в процесі розгляду справи відповідача замінено правонаступником - на ОСОБА_2 ) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільної будівлі. 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що йому належить житловий будинок АДРЕСА_1 , власником житлового будинку, якому надано адресу: АДРЕСА_2 , є відповідач.
У 2007 році ОСОБА_3 , разом з чоловіком своєї доньки, на території земельної ділянки, яка належить позивачу та з використанням стіни належного йому гаража, без його згоди і дозвільних документів, самовільно почали будівництво гаража. Для встановлення даху відповідач врізав балки в стіну його гаража, чим порушив конструкцію споруди. Більше того, примикання гаража відповідача до гаража позивача призводить до неможливості обслуговування позивачем стіни свого гаража та його своєчасного ремонту.
Посилаючись на зазначені обставини,  ОСОБА_1  просив суд зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні його власністю шляхом знесення гаража літера «Г», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 грудня 2018 року частково задоволено позовні вимоги  ОСОБА_1 .
Зобов`язано  ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 шляхом знесення гаража літери «Г», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_3 . 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2018 року.
Скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2018 року,  справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 2019 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_3 , на належного - ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_3 подарувала свою частину будинку дочці ( ОСОБА_2 ). Справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 шляхом знесення самочинно зведеного гаража літера «Г», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними доказами.
Місцевий суд, ухвалюючи рішення у справі, врахував висновки судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 125-063, проведеної судовим експертом Лесків С. А., якою встановлено, що будівля гаража літ. «Г» - 2017 року побудови, збудована самочинно на земельній ділянці АДРЕСА_2 , на час дослідження має 100 % ступінь готовності та експлуатується. При будівництві гаража літ. «Г» була порушена межа земельної ділянки АДРЕСА_1 у фасадній частині вздовж правої бокової зовнішньої стіни гаража літ. «З» загальною площею - 2,6 кв. м, розміром 0,3х8,27 м, як вказано на геодезичній зйомці ТП-№244.07.2018, виконаній ФОП ОСОБА_4 у липні 2018 року. Дослідивши зовнішнім оглядом фасадну та задню торцеву частини будівлі гаража літ. «Г», яка розташована на земельній ділянці АДРЕСА_2 , встановлено: земельна ділянка довжиною - 0,3 м, яка прилягає до правої зовнішньої стіни будівлі гаража літ. «З» забудована кладкою з силікатної цегли та пиляного каменю, що є фасадною та задньою стінами будівлі гаража літ. «Г», але встановити чи використовувалася частина будівлі гаража літ. «З», а саме права бокова стіна та чи є вона загальною стіною з гаражем літ. «Г», а також чи має факт пошкодження при будівництві гаража за адресою: АДРЕСА_2 , будівлі гаража літ. «З», що належить ОСОБА_1 не надається можливим, у зв`язку з відсутністю доступу на земельну ділянку №  НОМЕР_1 та дослідження будівлі гаража літ. «Г».
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 липня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
Апеляційний суд, переглядаючи справу, не погодився із доводами відповідача про необхідність проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи у справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У липні 2020 року ОСОБА_2  подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що місцевим судом справу було розглянуто за її відсутності, належним чином про дату, час і місце судового засідання її повідомлено не було. Апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відмовив у витребуванні для дослідження матеріалів цивільних справ № 2-189/2007 та № 2-62/2009 з архіву Ленінського районного суду міста Миколаєва,а також відмовив у проведенні повторної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи.
Рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16, постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 396/724/16-ц.
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
05 серпня 2020 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання заочного рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2020 року відмовлено.
02 жовтня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 05 лютого 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л. Є., зареєстрованого у реєстрі за № 405 ОСОБА_1 набув право власності на 38/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд АДРЕСА_1 (а.с. 7).
На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 січня 2008 року ОСОБА_1 належить 67/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а.с. 9).
На підставі договору дарування від 25 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Юрловою Т. Г., зареєстрованого у реєстрі за № 135 ОСОБА_1 набув право власності на 33/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Згідно з рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 575/63 від 10 травня 1958 року ОСОБА_6 (матері позивача) було відведено земельну ділянку під забудову площею 468 кв. м на АДРЕСА_1 .
У 1991 році ОСОБА_6 продала 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , який в свою чергу, продав зазначену частку ОСОБА_3 . 
Відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 25 травня 2007 року зазначеній частці житлового будинку (43/100) було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_2 . 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2007 року та додатковим рішенням цього ж суду від 07 вересня 2007 року            (справа № 2-189/2007) визнано незаконним, недійсним та скасовано виданий ОСОБА_6 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування індивідуального житлового будинку, площею 0,0270 га, реєстраційний № 597 від 12 серпня 1997 року та зобов`язано Миколаївську міську раду видати ОСОБА_6 державний акт на право приватної власності на землю, згідно з планом уточнених розмірів зовнішніх границь земельної ділянки, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 120-2291 від 18 грудня 2006 року         (а.с. 12, 13).
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2009 року у справі № 2-62/2009 визнано незаконним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 828999, площею 191 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , виданий 17 серпня 2006 року Миколаївською міською радою на ім`я ОСОБА_3 та зобов`язано Миколаївську міську раду видати державний акт Мацюк В. В. з урахуванням уточнення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 169).
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року у справі № 489/5711/13-ц зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 власністю шляхом знесення за рахунок позивача ОСОБА_1 самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаража з силікатної цегли зі встановленими металевими розпашними воротами, який побудовано впритул до гаража літ. «З», та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і належить ОСОБА_3 . Зобов`язано ОСОБА_3 протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили за власний рахунок знести самочинно збудовану відкриту веранду, по стовпам з силікатної цегли з перекриттям з дерев`яних брусків та покриттям листами хвилястими азбестоцементними за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14-16).
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2015 року (справа № 489/5711/13-ц) рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2014 року скасовано у частині задоволення вимог про знесення за рахунок позивача ОСОБА_1 самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаража та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін (а.с. 17-19).
Згідно рішення Миколаївської міської ради № 4/52 від 19 квітня 2016 року: 
- затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (кадастровий номер 4810136900:01:080:0016) площею 287 кв. м, у тому числі: 131 кв. м - капітальна забудова, 156 кв. м - прибудинкова територія, із земель комунальної власності, з віднесенням їх до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ;
- надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 287 кв. м для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 (а.с. 22).
Відповідно до договору дарування житлового будинку від 31 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою О. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 344, ОСОБА_3 передала у дар ОСОБА_2 , а остання прийняла у дар належний дарувальнику житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 115).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 червня 2016 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 (а.с. 117).
Відповідно до листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 07 листопада 2014 року                           № 7/14-61.31-14у громадянці ОСОБА_3 у період з 01 січня 2008 року документи дозвільного характеру Управлінням не видавалися, документи декларативного характеру не реєструвалися (а.с. 23).
Згідно листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради від 06 вересня 2017 року № 661/22.01.01-20/17 за зверненням ОСОБА_1 здійснено перевірку дотримання вимог містобудівного законодавства, але при перевірці мешканці будинку АДРЕСА_2 перешкоджали у здійсненні повноважень органу держархбудконтролю шляхом недопущення до об`єктів будівництва, відмови надання документів, приховування відносин до прав власності на садибу (а.с. 25).
Зі звіту ПП «Промжилстрой» про проведення технічного обстеження гаража на земельній ділянці садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_2 вбачається, що проектна та робоча документація у замовника ( ОСОБА_2 ) відсутня, а також відсутня інформація щодо відповідності місця розташування об`єкта вимогам державних та будівельних норм, отримана виконавцем від місцевого органу містобудування та архітектури (а.с. 118-122).
Відповідно до висновку № 125-063 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 125-063 від 05 жовтня 2018 року, встановлено, що будівля гаража літ. «Г» - 2017 року побудови, збудована самочинно на земельній ділянці АДРЕСА_2 , на час дослідження має 100 % ступінь готовності та експлуатується. При будівництві гаража літ. «Г» була порушена межа земельної ділянки АДРЕСА_1 у фасадній частині вздовж правої бокової зовнішньої стіни гаража літ. «З» загальною площею 2,6 кв. м, розміром 0,3х8,27 м, як вказано на геодезичній зйомці ТП-№244.07.2018, виконаній ФОП  ОСОБА_4 у липні 2018 року. Дослідивши зовнішнім оглядом фасадну та задню торцеву частини будівлі гаража літ. «Г», яка розташована на земельній ділянці АДРЕСА_2 , встановлено: земельна ділянка довжиною - 0,3 м, яка прилягає до правої зовнішньої стіни будівлі гаража літ. «З» забудована кладкою з силікатної цегли та пиляного каменю, що є фасадною та задньою стінами будівлі гаража літ. «Г», але встановити чи використовувалася частина будівлі гаража літ. «З», а саме права бокова стіна та чи є вона загальною стіною з гаражем літ. «Г», а також чи має факт пошкодження ОСОБА_3 при будівлі гаража за адресою: АДРЕСА_2 будівлі гаража літ. «З», що належить ОСОБА_1 не надається можливим, у зв`язку з відсутністю доступу на земельну ділянку №  НОМЕР_1 та дослідження будівлі гаража літ. «Г» (а.с. 65-78).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У поданій до суду позовній заяві про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільної будівлі позивач посилався на норми статей 376, 391 ЦК України. Цими ж нормами матеріального права керувався суд першої інстанції, задовольняючи позов.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.
Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Одночасно за положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
 
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану
Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.
У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).
Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16. Подібні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц та від 22 квітня 2019 року у справі № 396/724/16-ц, на яку відповідач посилається у касаційній скарзі.
У рішенні Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2015 року у справі № 489/5711/13-ц за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самовільно побудованих будівель зазначено, що будівництво спірного гаража було розпочато колишнім власником ОСОБА_7  18 липня 1997 року на підставі рішення виконавчого комітету Ленінського районної Ради народних депутатів м. Миколаєва № 122 від 18 липня 1997 року, за яким останній отримав дозвіл на проектування та будівництво гаража по АДРЕСА_1 та узгодив це будівництво з Головним управлінням архітектури та містобудівництва міськвиконкому м. Миколаєва (а.с. 17-19).
В основу свого рішення від 17 лютого 2020 року про задоволення позову місцевий суд поклав висновки судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 125-063, яка проведена за відсутністю доступу на земельну ділянку №  НОМЕР_1 та без дослідження будівлі гаража літ. «Г».
Пунктами 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України визначено, що 
суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права 
та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Матеріали справи містять докази направлення ОСОБА_2 копії позовної заяви та ухвали суду від 21 жовтня 2019 року(а.с. 145, 146), однак вказана поштова кореспонденцію повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній». 17 лютого 2020 року місцевий суд ухвалив заочне судове рішення за відсутності відповідача.
Апеляційний суд, переглядаючи справу, не погодився із доводами відповідача про необхідність проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи у справі, не врахувавши, що в суді першої інстанції справа розглядалася в заочному порядку.
Зважаючи на відсутність заявника у суді першої інстанції, остання мала право навести у апеляційній скарзі доводи та міркування з приводу позову, висловити свої заперечення, подати докази на спростування доводів позивача.
Апеляційний суд належно не сприяв реалізації вказаних прав, не перевірив правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин у справі, що мають виняткове значення для правильного вирішення справи.
Залишились неперевіреними доводи відповідача про хибність висновку експерта про те, що при будівництві гаража була порушена межа земельної ділянки позивача.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції належно не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог. 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. 
За наведених обставин постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщосуд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу, а також якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Оскільки вказані недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова апеляційного підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 липня 2020 року скасувати.
Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. С. Висоцька	
 	 	
  Судді	  А. І. Грушицький	
 	 	
 	  І. В. Литвиненко	
 	    І. М. Фаловська  	
 	  С. П. Штелик