13.10.20
22-ц/812/1761/20
Суддя першої інстанції Черенкова Н.П.
Провадження № 22-ц/812/1761/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

13 жовтня 2020 року м. Миколаїв Справа № 490/3882/20
       
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2020 року, постановлену під головуванням судді Черенкової Н.П., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 8 липня 2020 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Миколаїв» (ділі - ТОВ «Місто для людей Миколаїв») про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги, 

 
В С Т А Н О В И В:
13 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про скасування судового наказу, у якій зазначала, що 08 липня 2020 року було винесено судовий наказ про стягнення з неї на користь ТОВ «Місто для людей Миколаїв» боргу за послуги з управління багатоквартирним будинком. 
Проте, ТОВ «Місто для людей Миколаїв» не мало права звертатись до суду з заявою про видачу судового наказу, оскільки між ними ніколи не укладався договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Крім того, форма договору, на який заявник посилається в своїй заяві про видачу судового наказу, не відповідає формі типового договору. Договори, укладені між ТОВ «Місто для людей Миколаїв» та співвласниками багатоквартирного будинку не відповідають вимогам пункту 3-1 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 
Посилаючись на вказане та на те, що між сторонами вбачається спір про право ОСОБА_1 просила суд скасувати вищезазначений судовий наказ. 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу повернуто без розгляду з підстав відсутності документа, що підтверджує сплату судового збору.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову, якою скасувати судовий наказ.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що при поверненні її заяви без розгляду з підстав несплати судового збору судом першої інстанції невірно були застосовані норми процесуального права. 
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.
Отже, звільнення від сплати судового збору встановлено за подання заяви за умови, що, по-перше, заява про скасування судового наказу подається споживачем, по-друге суть спору стосується порушених прав споживача у спірних правовідносинах.
Рішенням Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року визнано, що позивачі у справах про захист їхніх прав як споживачів звільнені від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» не лише в суді першої інстанції. 
Відсутність у Законі України «Про судовий збір» серед осіб, які звільняються від сплати цього збору, категорії споживачів не може означати, що вони не мають зазначеної пільги, оскільки її встановлено спеціальним щодо споживачів законом.
Крім того, в аналогічній справі № 490/3745/20, яка вже була розглянута цим же судом 08 вересня 2020 року було встановлено, що форма і зміст заяви про скасування судового наказу відповідає вимогам, викладеним у ст. 170 ЦПК України. Наявність заяви про скасування судового наказу свідчить про незгоду боржника з цим наказом, а отже, про наявність спору. Судовий наказ у цій справі скасовано.
ТОВ «Місто для людей Миколаїв» не скористалось своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено матеріалами справи при зверненні до місцевого суду із заявою про скасування судового наказу ОСОБА_1 не додала до своєї заяви документу, що підтверджує сплату судового збору та не зазначила в заяві будь-яких обставин, які б свідчили про звільнення її від сплати судового збору, а також не заявляла клопотань про звільнення її від такої сплати або відстрочку сплати судового збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.
Статтею 170 ЦПК України передбачено форму і зміст заяви про скасування судового наказу та строки її подання.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до п.п. 4, 5 ч.1 ст. 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з п. 1 ч. 5 ст. 170 ЦПК України до заяви про скасування судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору. Тобто, одночасно з заявою про скасування судового наказу подається квитанція або інший платіжний документ, який підтверджує сплату судового збору.
Підпунктом 4-2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду заяви про скасування судового наказу сплачується судовий збір у розмірі 0,05 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто на час подання відповідної заяви ОСОБА_1 мала сплатити судовий збір у розмірі 105,10 грн.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 ЦПК України у разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення без розгляду не пізніше двох днів з дня її надходження до суду.
Отже, встановивши, що заява ОСОБА_1 про скасування судового наказу неналежно оформлена, оскільки до неї не додано документу, що підтверджує сплату судового збору, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для повернення без розгляду заяви про скасування судового наказу відповідно до ч. 6 ст. 170 ЦПК України.
Посилання скаржника на положення ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу для звільнення від сплати судового збору за подачу заяви про скасування судового наказу колегія суддів вважає помилковими з огляду на таке.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
Частиною 3 ст. 19 ЦПК України встановлено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Частиною 2 ст. 42 ЦПК України передбачено, що при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник.
Системне тлумачення зазначених вище норм матеріального та процесуального права дає підстави для висновку, що пільги, передбачені ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», не поширюються на боржників у спорах, які вирішуються у порядку наказного провадження.
При цьому, посилання ОСОБА_1 на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, згідно якого споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав, на всіх стадіях процесу, судова колегія відхиляє, оскільки зазначена правова позиція не може бути застосована при розгляді справ в порядку наказного провадження.
Не заслуговують на увагу посилання скаржника на вирішення тим же місцевим судом аналогічної заяви у справі № 490/3745/20, оскільки цивільний процесуальний закон не передбачає при застосуванні норм права враховувати висновки суду першої інстанції щодо застосування відповідних норм права.
Отже, ОСОБА_1 не звільнена від сплати судового збору за подачу заяви про скасування судового наказу відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».
Враховуючи несплату ОСОБА_1 судового збору за подачу заяви про скасування судового наказу, висновок суду першої інстанції про те, що її заява подана з порушенням вимог ст. 170 ЦПК України, у зв`язку з чим підлягає поверненню без розгляду, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
При цьому, повернення без розгляду заяви про скасування судового наказу не є порушенням права особи на захист і справедливий суд та не може вважатися обмеженням права доступу до правосуддя, оскільки не позбавляє боржника права на повторне звернення до суду із заявою, яка оформлена відповідно до вимог ст. 170 ЦПК України, зокрема, до якої додано докази сплати судового збору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання щодо повернення без розгляду заяви про скасування судового наказу.
Оскільки ухвалу судді постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається.
Крім того, відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на скаржника має бути покладено обов`язок по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.
Відповідно до вимог п.п. 9 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» апеляційна скарга на ухвалу суду, яка подана фізичною особою, оплачується судовим збором у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року складає 2 102 грн.
Отже, з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 420 грн 40 коп (2102х0,2).
Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2020 року – без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання якої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в дохід держави 420 грн. 40 коп. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2020 року.