Справа № 303/6949/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        23 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кондора Р.Ю., Готра Т.Ю.
з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду постановлену 05 березня 2020 року головуючим суддею Монич В.О. у справі за поданням старшого державного виконавця Мукачівського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон гр. України - ОСОБА_1 , –

встановив:

У березні 2020 року старший державний виконавець Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі по тексту Мукачівський МВ ДВС) звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон гр. України ОСОБА_1 .

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 05 березня 2020 року подання старшого державного виконавця, задоволено.
Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №303/6949/18 виданого 27 лютого 2019 року.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою  ОСОБА_1  оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання. В обґрунтування скарги посилається на те, що відсутні докази ухилення його від виконання судового рішення. Вказує, що він не має жодного майна та доходів, а тому не має реальної можливості виконати судове рішення. Вказує, що ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну» не передбачено встановлення обмеження права виїзду за кордон судом. Обмеження у праві виїзду за кордон позбавить його можливості отримати певні грошові кошти за роботу та таким чином виконувати свої зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу Мукачівський міський відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) просить апеляційний суд залишити без задоволення таку, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія судді вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що на виконанні у старшого державного виконавця Мукачівського МВ ДВС - Сухан О.І. знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №303/6949/18 виданого 27 лютого 2019 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ “ПриватБанк” заборгованості за кредитним договором у розмірі 37 862 грн. 79 коп. (а.с.111, 112).

Постановою державного виконавця від 16.05.2019 року відкрито виконавче провадження ВП №59120662 з примусового виконання даного виконавчого листа (а.с.114, 115).

23.05.2019 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та накладено арешт на все нерухоме майно (а.с.121, 122).

В процесі здійснення виконавчих дій, державним виконавцем вчинялися заходи з метою з`ясування наявності у боржника доходів чи майна, на яке може бути звернуто стягнення. Та з отриманої інформації вбачається, що ОСОБА_1 ніде офіційно не працює, пенсію не отримує, рухомого чи нерухомого майна за ним не зареєстровано (а.с.85, 116-119, 123, 124).

Державним виконавцем на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду (а.с.125-132), які ним проігноровані. 

18.09.2019 року з виїздом державного виконавця по місцю проживання боржника АДРЕСА_1 встановлено, що вдома нікого не було, але зі слів сусідів боржник знаходився за межами України, про що складено відповідний акт (а.с.133).

Відповідно до ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Статтею 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), – до виконання зобов`язань.

З аналізу зазначених норм слідує, що саме по собі самостійне невиконання боржником зобов`язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
При цьому, під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання своїх зобов`язань.

З таким висновком суду погоджується апеляційний суд оскільки він ґрунтується на матеріалах справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує той факт, що йому було відомо про існування судового рішення та примусове його виконання. Зокрема боржник стверджує, що він перебуває у скрутному матеріальному стані і не може погасити заборгованість, про що повідомляв державного виконавця. Однак, такі твердження апелянта є голослівними та нічим не підтвердженими, в матеріалах справи відсутні жодні докази того, що ОСОБА_1 вчиняв хоч якісь дії з приводу надання державному виконавцю пояснень стосовно невиконання ним рішення суду та свого майнового стану.

Апеляційний суд констатує, що хоча в матеріалах справи і відсутні докази наявності у боржника доходів, рухомого чи нерухомого майна, однак самі по собі такі обставини безумовно не свідчать про відсутність у боржника реальної можливості хоча б частково щомісячно виконувати судове рішення. В даному випадку також слід врахувати те, що розмір заборгованості згідно судового рішення є незначним (близько восьми заробітних плат), з моменту ухвалення рішення та видачі судом виконавчого листа пройшло більше року і за цей час боржник не намагався навіть частково погасити заборгованість. З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань, покладених на нього згідно судового рішення, що дає достатні підстави для застосування до нього тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

А отже, відповідні доводи апеляційної скарги слід відхилити.

Також безпідставним є посилання апелянта на те, що ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну» не передбачено встановлення обмеження права виїзду за кордон судом, оскільки це передбачено п. 5 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону. Та обставина, що у зазначеній нормі прямо не вказано, що таке тимчасове обмеження здійснюється саме судом, жодним чином не свідчить про незаконність ухвали суду, позаяк віднесення вирішення даного питання саме до повноважень суду прямо передбачено п. 19 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 441 ЦПК України.

Недоречним є й посилання апелянта на статтю 2 Протоколу №4 до Конвенції та статтю 313 ЦК України, оскільки в даному випадку обмеження у виїзді за кордон здійснюється у відповідності до Закону та є необхідним у демократичному суспільстві з метою захисту прав іншої особи (стягувача у виконавчому провадженні).

За викладених обставин, апеляційну скаргу, відповідно до ст. 375 ЦПК України, слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей  367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

постановив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 05 березня 2020 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянина України, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню у касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст постанови суду складено 24 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: