РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року
м. Рівне

Справа № 562/3390/19
Провадження № 22-ц/4815/1014/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               головуючого судді – Шимківа С.С.,
               суддів:         – Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М., 
               секретар судового засідання –         Шептицька С.С.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 липня 2020 року (ухвалене у складі судді Кушніра О.Г.; повний текст рішення виготовлено 09 липня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - 

в с т а н о в и в :

       У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
       Позовна заява мотивована тим, що з 14 червня 2003 року по 21 липня 2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них народилося п`ятеро дітей.
       Під час шлюбу ними отримано та приватизовано на ім`я ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, яка, відповідно до ч.5 ст.61 СК України, що діяла в редакції до 13 червня 2012 року, відноситься до об`єкту спільної сумісної власності та належить подружжю на праві спільної сумісної власності, частки яких, згідно ст.70 СК України, ст.372 ЦК України у разі поділу майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або законом.
Відповідач проживає окремо та сплачує на утримання дітей аліменти, розмір яких є недостатнім. 
Крім того, за ним рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 108236 грн.
Просила визнати за нею право власності на 6/7 частин земельної ділянки з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» площею 0,2272га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5622681600:04:001:0016, а за відповідачем, відповідно, 1/7 частину вказаної земельної ділянки.
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано земельну ділянку з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» площею 0,2272га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5622681600:04:001:0016, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за кожним із них право власності по Ѕ частці вказаної земельної ділянки.
У решті вимог позивача відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Позивачем не доведено необхідності збільшення частки її майна, у зв`язку із недостатністю розміру аліментів, які вона одержує для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування неповнолітніх дітей, а тому в цій частині позову відмовлено.
Крім того, нею не ставиться питання про поділ земельної ділянки в натурі чи отримання грошової компенсації за свою частку, а тому спірне майно необхідно визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя з визначенням рівних часток.
29 липня 2020 року ОСОБА_2 подано до суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.
З урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.
Висновок суду про те, що спірна земельна ділянка набута у власність відповідачем за рахунок земель комунальної власності територіальної громади Глинської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області та приватизована до скасування 17 травня 2012 року положень ч. 5 ст. 61 СК України, а тому є спільним сумісним майном подружжя - є помилковим.
Право власності відповідач набув на підставі рішення Глинської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області № 86 від 21 червня 2001 року, тобто до реєстрації шлюбу та набрання чинності Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного Кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», у період дії якого об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Необхідною умовою визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності є прийняття рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність у період дії відповідних змін до СК України, тобто з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року та державна реєстрація такого права.
Ключовим словом у Законі № 2913- VI є «передача земельної ділянки», а не «реєстрація права».
02 липня 2020 року ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу.
Вказує, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, так як рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Просить про залишення оскаржуваного рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення її без задоволення.
Судом встановлено, що з 14 червня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 21 липня 2017 року.
Під час шлюбу, на підставі рішення Глинської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області № 86 від 21 червня 2011 року, ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» площею 0,2272га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5622681600:04:001:0016 (а.с. 45).
16 грудня 2011 року здійснено державну реєстрацію земельної ділянки та видано Державний акт на право власності серії ЯК №295354 від 16 грудня 2011 року, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №562268161002879 (а.с. 7).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірне майно було набуте за час шлюбу та у період дії закону, відповідно до якого земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та про недоведеність позивачем необхідності збільшення частки її майна, у зв`язку із недостатністю розміру аліментів.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України", є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.
Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.
У період з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016/16-ц, та від 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц.
Так як спірна земельна ділянка була набута у власність відповідачем за рахунок земель комунальної власності територіальної громади Глинської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області та приватизована до скасування 17 травня 2012 року положень ч.5 ст.61 СК України вона є спільним сумісним майном подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частин першої-третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.  За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених статтею 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.
Як на підставу збільшення своєї частки у спільному майні подружжя ОСОБА_1 покликається на те, що разом із з нею проживають п`ятеро їх спільних з відповідачем малолітніх дітей, а розмір аліментів, які сплачує ОСОБА_2 на їх утримання, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей.
Крім того, за відповідачем наявна заборгованість зі сплати аліментів.
Як убачається із рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 21 липня 2017 року із ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі по 888,50 грн. на кожного, а на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 по 713,00 грн. на кожного щомісячно, починаючи з 06 червня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.
Будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 в подальшому зверталася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на утримання дітей матеріали справи не містять.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про не доведення ОСОБА_1 наявності підстави, передбаченої ч. 3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.
Інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 у позовній заяві не наведено, а тому суд першої інстанції правильно виходив із рівності часток у спільному майні подружжя при поділі даної земельної ділянки.
Також, із роз`яснень, які містяться в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вбачається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. 
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. 
       Ураховуючи вищевикладене, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
       
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 липня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя                                         С.С. Шимків

Судді:                                                                 С.В. Боймиструк

                                                                                Н.М. Ковальчук