ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 листопада 2020 року           справа №200/3/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів:  Геращенка І.В.,  Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Мангушської районної державної адміністрації  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 р. (у повному обсязі складено 29 вересня 2020 року у м. Слов`янськ)  та апеляційну скаргу Мангушської районної державної адміністрації на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року (у повному обсязі складено 13 жовтня 2020 року у м. Слов`янськ) у справі  № 200/3/20-а (головуючий І інстанції суддя Аканов О.О.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про  визнання протиправною бездіяльності,  зобов`язання вчинити певні дії,
 
                                            ВСТАНОВИВ:

02.01.2020 року позивач звернувся до суду з  позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просив  визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно виплати йому вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки та грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки належних йому виплат з 18.12.2019 року по день фактичного розрахунку (т. 1 а.с. 57).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року  у  справі 200/3/20-а  позов  задоволено  частково.
Визнано протиправною бездіяльність Мангушської районної державної адміністрації (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, код ЄДРПОУ 05420505) щодо невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).
Зобов`язано Мангушську районну державну адміністрацію (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, код ЄДРПОУ 05420505) нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).
Визнано протиправною бездіяльність Мангушської районної державної адміністрації (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, код ЄДРПОУ 05420505) щодо невиплати грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).
Зобов`язано Мангушську районну державну адміністрацію (місцезнаходження: 87400, Донецька область, Мангушський район, смт. Мангуш, пр.Миру, буд.72, код ЄДРПОУ 05420505) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).
В іншій частині позовних вимог - відмовлено (т. 3 а.с. 58-63).
Додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Мангушської районної державної адміністрації Донецької області на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 1681, 60 грн. (т. 3 а.с. 72-73).
Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить скасувати  частково рішення суду першої інстанції в частині відмови інших позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача відносно виплати йому грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки належних виплат з 18.12.2019 року по день фактичного розрахунку та прийняти в цій частині рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Просить змінити судове рішення на сторінці 8 шляхом виключення з абзацу рішення фрази «виплати компенсації за невикористану частину відпустки»; стягнути на його користь судові витрати на проїзд.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що  до належних працівникові сум, що мають бути сплачені при розрахунку при звільненні, належать не тільки виплати компенсації за невикористану частину відпустки, але і вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку.
Зазначає, що ст. 57 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Апелянт вважає, що виплати грошової допомоги до щорічної основної відпустки державному службовцю є обов`язковою виплатою і кошти на її виплати потрібно передбачати в кошторисі органу.  Тобто, позивач вважає, що має право на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Також вважає, що має право на компенсацію коштів, витрати яких пов`язані із прибуттям до суду.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій, з урахування уточнень,  просив  скасувати основне та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що всі розрахунки з позивачем були проведені в день його звільнення, крім того позивач не зазначив у заяві на звільнення які саме норми законодавства про працю та колективного договору були порушені відповідачем, а судом це питання не з`ясовано.
Щодо права позивача на отримання грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки зазначає, що постановою Верховного Суду від 02 червня 2020 року у справі № 200/11520/18-а постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року, якою збуло зобов`язано відповідача поновити позивача на посаді, скасовано та справу направлено на новий розгляд.
За таких обставин вважає, що позивач втратив право на нарахування і виплати йому днів невикористаної відпустки з 18 жовтня 2018 року по 16.10.2019 року як поновлений працівник.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить задовольнити  скасувати основне та додаткове рішення суду першої інстанції. 
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач           
- 01.07.2015 призначений на посаду головного  спеціаліста відділу у справах сім`ї, молоді та спорту Першотравневої райдержадміністрації (розпорядження голови від 01.07.2015 № 67-к);
- 17.10.2018 звільнений з посади відповідно до пункту 7 статті 40 Кодексу законів про працю України (наказ керівника апарату від 16.10.2018 № 54-к);
- 16.10.2019 зроблено запис про те, що запис № 18 є недійсним, позивач поновлений на посаді завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту райдержадміністрації (наказ від 16.10.2019 № 53/15-19).
- 17.10.2019 звільнений з посади завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту райдержадміністрації за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, частина третя ст.38 КЗпП України та ст.86 Закону України «Про державну службу» (наказ керівника апарату РДА від 17.12.2019 № 66/15-19 (т. 1 а.с. 13-17).
Наказом керівника апарату Мангушської районної державної адміністрації від 17.10.2019 № 55/15-19 попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення з посади завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту Мангушської районної державної адміністрації у зв`язку з ліквідацією сектору.
В матеріалах справи міститься пропонування позивачу посад для подальшої роботи (т. 1 а.с. 23-26).
17.12.2019 позивачем подано заяву про звільнення згідно із заявою від 03.12.2019 року (т. 1 а.с. 33).
Наказом керівника апарату Мангушської районної державної адміністрації від 17.12.2019 № 66/15-19 звільнено із займаної посади завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту райдержадміністрації ОСОБА_1 17 грудня 2019 року за власним бажаннями у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, частина третя статті 38 Кодексу законів про працю України та статті 86 Закону України «Про державну службу», зобов`язано провести остаточний розрахунок і виплатити компенсацію за всі дні невикористаної відпустки (т. 1 а.с. 38).
Спірним питанням в даній справі є не проведення всіх остаточних розрахунків з позивачем при звільненні.             
Положенням ст. 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на заробітну плату не нижчу ніж визначено законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дане право безпосередньо реалізується шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати (грошового забезпечення).
Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, суд зазначає наступне.
Стаття 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) окреслює трудовий договір як угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частиною 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
За унормуванням  ст. .94 КЗпП України, ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.
Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.
Пунктом 1 ч. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За змістом частини четвертої статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Статтею 44 Кодексу законів про працю України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Матеріалами справи підтверджено, що  17.10.2019 позивач  звільнений з посади завідувача сектору у справах сім`ї, молоді та спорту райдержадміністрації за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, частина третя ст.38 КЗпП України та ст.86 Закону України «Про державну службу» (наказ керівника апарату РДА від 17.12.2019 № 66/15-19).
Доводи апелянта стосовно не доведеності порушення останнім норм законодавства про працю та колективного договору судом до уваги не береться з огляду на звільнення позивача саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.
Крім того, суд звертає увагу на те, що  наказ про звільнення позивача не є предметом оскарження у цій справі.
Частиною другою статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на їх конвенційні права (рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі "C. Дж. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, пункт 39, від 9 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11, пункт 170).
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (заява № 68385/10 п. 35 та  № 71378/10).
За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відносно невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку; зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку підлягають задоволенню.
Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, суд враховує таке.
В частині 1 статті 83 КЗпП України занотовано: у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Аналогічні норми закріплено у частині 1 статті 24 Закону України "Про відпустки", у якій вказано, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. 
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
У відповідності до наказу  відповідача від 17.12.2019 року № 66/15-19 зобов`язано провести остаточний розрахунок з позивачем і виплатити йому компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.
Відповідачем не надано доказів виплати позивачу компенсації за всі дні невикористаної відпустки.
Листом відповідача від 02.03.2020 року  підтверджено право позивача на не невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 29 календарних днів за період з 01.01.2019 по 17.12.2019 року (т. 2 а.с. 64).
Доводи відповідача щодо втрати позивачем права на нарахування і виплату позивачу днів невикористаної відпустки з 18.10.2018 року - 16.10.2019 року у зв`язку із скасуванням постановою Верховного Суду від 02 червня 2020 року постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 200/11520/18-а, судом до уваги не беруться з огляну на наступне.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
За змістом статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 200/11520/18-а скасовано наказ керівника апарату Мангушської районної державної адміністрації  від 16.10.2018 року  № 54-к про  звільнення   ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору у справах сім`ї, молоді  та  спорту  Мангушської  районної  державної  адміністрації  з 18.10.2018 року.  Зобов`язано Мангушську районну державну адміністрацію Донецької області  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.10.2018 року по 15 жовтня 2019 року з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.
Постанова Верховного Суду про скасування постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року була прийнята 02 червня 2020 року. Тобто, постанова суду апеляційної інстанції мала законну силу з огляду на приписи ст. 325 КАС України. 
Таким чином, суд першої інстанції правомірно дійшов  до висновку про задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відносно невиплати грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, суд зазначає наступне.
Відповідно до  частини 2, 3 статті 50 Закону України «Про державну службу»  заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності;
2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу; 3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
В ч. 2 статтею 54  Закону України «Про державну службу» відбито, що державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.
Статтею 57 Закону № 889-VIII передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Таким чином, отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати  безпосередньо пов`язано з отриманням щорічної основної оплачуваної відпустки.
Виходячи з наведеного, позивач мав право при використанні щорічної основної відпустки отримати грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Унормуванням  статті 10 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право працівників, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, отримати щорічну відпустку повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві. Крім того, статтею 12 Закону встановлено право працівника на поділ щорічної оплачуваної відпустки. Щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.
Такий вид допомоги є правом працівника та не належить до обов`язку роботодавця. Реалізуючи своє право на відпустку, працівник має сам зазначити про необхідність отримання ним допомоги під час відпустки, а у разі звільнення - право на таку допомогу за попереднім місцем роботи такий працівник втрачає.
Доказів щодо надання відповідної заяви про надання допомоги на вирішення соціально-побутових питань роботодавцю позивачем суду не пред`явлено.
В матеріалах справи відсутня заява позивача на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (на оздоровлення).   
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відносно невиплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, задоволенню не підлягають.
Що стосується вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати середнього заробітку за весь час затримки належних виплат; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки належних виплат з 18.12.2019 року по день фактичного розрахунку, суд прийшов до наступного висновку.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
  Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 1 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Нормами статті 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
 Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено: власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Нормами статті 116 Кодексу законів про працю України обумовлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 Кодексу законів про працю України).
 При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Проте, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Разом з тим, на теперішній час з позивачем не було проведено остаточного розрахунку. 
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.  За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про передчасність заявлених позивачем вимог про визнання протиправною бездіяльності відносно виплати середнього заробітку за весь час затримки належних виплат; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки належних виплат з 18.12.2019 року по день фактичного розрахунку.
Щодо доводів апеляції відповідача стосовно необхідності зміни судового рішення   шляхом виключення з абзацу рішення фрази «виплати компенсації за невикористану частину відпустки», то суд вказує, що зазначення про виплату компенсації за невикористану частину відпустки є уточненням та не потребує виключення, оскільки не змінює суті, а саме: можливість позивача звернення до суду за стягненням середнього заробітку після проведення з ним остаточного розрахунку.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
У відповідності до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.  
З урахуванням наданих доказів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Статтею 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
За унормуванням ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.
Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.
За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Колегія суддів зазначає, що наведені вище норми чітко встановлюють підстави для ухвалення додаткового судового рішення.
Частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо)
Отже, з аналізу наведених правових норм, вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Також на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/16.
17 грудня 2019 року між адвокатським бюро "Правнича допомога" і позивачем укладено договір № 40 про надання правничої допомоги. Згідно акту наданих послуг, рахунку-фактури від 26.02.2020 № 40 сума, яка підлягає сплаті за надані послуги відповідно до вищезазначеного договору, складає 1681,60 грн. (т. 2 а.с. 107-108).
У відповідності до  квитанції від 16.03.2020 позивачем сплачено на рахунок АБ "Правнича допомога" суму за договором № 40 у розмірі  1681,60 грн. (а.с. 107).
Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5  ст.134 КАС України, тобто розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, приписами  ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"  визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.ч.2, 3 ст.30 вищевказаного Закону).
Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Але при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, суд  першої інстанції правомірно прийняв вказані в договорі та  квитанції розмір фактичних витрат за надання правової допомоги.
Суд першої інстанції зазначив, що судові витрати позивача на професійну правничу допомогу документально підтверджені належно оформленими документами, наявними в матеріалах справи на суму 1681,60 грн., відтак, саме ця сума підтверджених витрат на правничу допомогу підлягає стягненню із  Мангушської районної державної адміністрації Донецької області.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно  задовольнив  заяву позивача про стягнення  судових витрат на правничу допомогу у справі за договором № 40 від 17 грудня 2019.  
Позивачем до суду надано клопотання про відшкодування витрат, що пов`язані із прибуттям до суду та наймом житла в розмірі 1742,10 грн.
До клопотання додано квитанції на підтвердження проїзду з м. Маріуполь до м. Краматорська, а також найм житла в м. Краматорську.
Надаючи правову оцінку доказам на підтвердження заявленого клопотання, суд зазначає таке.
Донецький окружний адміністративний суд знаходиться в м. Слов`янськ, засідання проводилось в приміщені суду, тому об`єктивних причин для відшкодування вартості квитка та винайму житла в м. Краматорську у суду відсутні. Крім того, позивачем не надано доказів щодо необхідності покупки квитків до м. Краматорська та найму житла саме в цьому місті.
Суд зауважує, що явка позивача в судове засідання судом не визнавалась обов`язковою, позивачем не було надано заяви призначення справи на інший час та судове засіданні взагалі  проводилось у порядку письмового провадження.
Таким чином, судом першої інстанції правомірно  відмовлено в задоволенні вимог про відшкодування вартості квитків з м. Маріуполь до м. Краматорська, з м. Краматорська до  м. Слов`янська, з  м. Слов`янська до м. Краматорськ, з м. Краматорська до м. Маріуполь  та винайму житла у м. Краматорськ.
За приписами ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).
Частиною 2 ст. 77 КАС України обумовлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України, відповідно до якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).            
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного,  суд апеляційної інстанції  дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та  основне та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи  апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішень суду не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 
  
                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні  скарги ОСОБА_1 та Мангушської районної державної адміністрації  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 р. - залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу  Мангушської районної державної адміністрації на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі  № 200/3/20-а - залишити без задоволення.
Рішення    Донецького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 р.  та  додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі  № 200/3/20-а     -    залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.     
Повне судове рішення  складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий  суддя                                                                         Г.М. Міронова 
                                                                                                                                       
Судді                                                                                                І.В. Геращенко

                                                                                                         І.Д. Компанієць