КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03110 м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 761/26074/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/10570/2020	Головуючий у суді першої інстанції - Юзькова О.Л. Доповідач у суді апеляційної інстанції  -  Нежура В.А.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
08 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                Нежура В.А.,
судді                                     Березовенко Р.В., Суханова Є.М.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ПРОСТО-Страхування», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування у розмірі 78 333,84 грн. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29.09.2015 в м. Києві по вул. Березняківській відбулась ДТП за участю транспортного засобу «ВАЗ 21063» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої пішоходи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали тяжкі тілесні ушкодження. На момент вказаної пригоди цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована у відповідача, згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/8171506.
Повідомлення про настання страхового випадку було подано сином позивача у строки передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), оскільки ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні. З метою уникнення можливих тяжких наслідків ДТП та зменшення подальшої шкоди позивачем було сплачено потерпілим на негайне хірургічне втручання суми, а саме: ОСОБА_2 в розмірі 7 100,00 грн., ОСОБА_3 11 900,00 грн.
Дніпровський районний суд м. Києва вироком від 11.06.2018 у справі по обвинуваченню позивача у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, встановив розмір матеріальної шкоди спричиненої потерпілим, з урахуванням виплачених раніше сум. Так розмір шкоди, спричиненої ОСОБА_2 складає 19 837,00 грн., ОСОБА_3 - 39 207,00 грн., а тому було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 12 737,00 грн., на користь ОСОБА_3 стягнуто суму у розмірі 27 307,00 грн. Також на користь потерпілих стягнуто з винуватця ДТП моральну шкоду у розмірі відповідно 30 0000,00 грн. та 50 000,00 грн. 
23.05.2019 потерпілі відступили своє право вимоги до страхової компанії ОСОБА_1 23.08.2018 позивач, враховуючи вирок Дніпровського районного суду м. Києва від11.06.2018, звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування. Разом з тим, 27.09.2018 відповідач відмовив у такій виплаті. Вирішити спір у позасудовому порядку також не вдалось. За таких обставин, зважаючи на положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», норм ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування у розмірі 61 996,20 грн., пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 12 927,44 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 324,85 грн., 3% річних у розмірі 1 085,35 грн. а також судові витрати, в тому числі і витрати на правову допомогу у сумі 14 000,00 грн. (а.с. 1-8).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2020 позов задоволено. Стягнуто з ПрАТ «ПРОСТО-страхування» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 61 996,20 грн., пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 12 927,44 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 324,85 грн., 3% річних у розмірі 1 085,35 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 100-107).
В апеляційній скарзі ПрАТ «ПРОСТО-страхування», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача.
Вказує, що суд першої інстанції вважає предметом спору не компенсацією витрат, як то передбачено статтею 36.4 Закону, та врегульовується спеціальною процедурою, а страховим відшкодуванням, яке повинно бути проведено у загальному порядку.
Крім того, зазначає, що представником позивача було подано до AT «ПРОСТО-страхування» повідомлення про подію, останнього було повідомлено про процедуру врегулювання, проте про намір здійснення витрат на лікування потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачем, чи його представником, AT «ПРОСТО-страхування» повідомлено не було.
Разом з тим, відповідно до вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 11.06.2018 у справі № 755/7530/16-к, позивач заявлені цивільні позові в частині матеріальних вимог, визнав, чим погодився із розміром вимог і покладенням таких витрат безпосередньо на себе. Також, відмова потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від звернення до страховика була оголошена напередодні оголошення вироку, отже потерпілі обрали вільно на власний розсуд спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, з чим погодився позивач та визнав заявлені вимоги. Тому у відповідача були відсутні правові підстави для компенсації понесених витрат (а.с. 209-213).
10.08.2020 представником позивача було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказується, що позивач як страхувальник був позбавлений будь-якої можливості погодити із відповідачем розмір відшкодування, оскільки сам перебував на лікуванні. У цей же час, повідомлення про настання вказаної ДТП було подано відповідачу у терміни, передбачені Законом, оскільки позивач із об`єктивних причин не міг це зробити самостійно. Даний факт відповідачем підтверджено.
Крім того, потерпілі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відступили своє право вимоги до страховика ОСОБА_1 , про що свідчать заяви останніх від 23.05.2019. Справжність підписів потерпілих засвідчено приватним нотаріусом КМНО Коваленко О.М. Тому, в даному випадку йде мова про відмову у виплаті страхового відшкодування з боку страхової компанії на користь потерпілих, які відступили право вимоги позивачу, а не про компенсацію витрат страхувальника, що є різними правовими поняттями (а.с. 233-240).
Судом апеляційної інстанції справу розглянуто в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 29.09.2015 в м. Києві на вул. Березняківській відбулась ДТП за участі транспортного засобу «ВАЗ 21063» д.н.з. НОМЕР_1 , що знаходився під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якого пішоходи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали тяжкі тілесні ушкодження.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована ПрАТ «ПРОСТО-страхування», згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/8171506 зі строком дії договору з 11.05.2015 р. по 10.05.2016 р. Ліміт відповідальності на одного потерпілого 100 000,00 грн. (а.с. 19).
Повідомлення про настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди було подано сином позивача ОСОБА_4 у терміни, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме 01.10.2015, оскільки сам позивач знаходився на стаціонарному лікуванні й не міг це зробити самостійно (а.с. 20-21).
11.06.2018 Дніпровським районним судом м. Києва за результатами розгляду кримінального провадження № 12015100000000842 від 30.09.2015 за обвинуваченням ОСОБА_1 , постановлено вирок, яким ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 24-29).
Також судом частково задоволено цивільні позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявлені до обвинуваченого. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 737,00 грн. матеріальної шкоди та 30 000,00 грн. моральної шкоди, а всього 42 737,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 27 307,00 грн. матеріальної шкоди та 50 000,00 грн. моральної шкоди, а всього 77 307,00 грн.
23.08.2018 позивач, зважаючи на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 11.06.2018, звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 40-41).
27.09.2018 ПрАТ «Просто-Страхування» було відмовлено позивачу у здійснені таких виплат, з огляду на п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 42-43).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору, відповідно до ст. 979 ЦК України.
Відповідно до ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.
За положеннями п. 36.4. Закону, страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика. У компенсації може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком.
Відповідно до п. 34.1 ст. 34 Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Отже, позивач намагався у досудовому порядку вирішити спірне питання й неодноразово звертався до відповідача зі скаргами. Однак у задоволенні вказаних скарг та у перегляді рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, відповідач листами № 04-3474 від 23.11.2018 та № 04-87 від 15.01.2019 відмовив (а.с. 44-45, 46).
Відповідно до п. 4 ст. 21 Закону України «Про страхування», страхувальник зобов`язаний, зокрема, вживати заходів щодо запобігання та зменшення збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку.
Відповідно до п. 33. 1.2. ст. 33 Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди зобов`язаний вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди.
Відповідно до п. 34.1 ст. 34 Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.
Разом з тим, матеріали справи не містить відомостей про те, що вищезазначені положення норм матеріального права було виконано ПрАТ «ПРОСТО-Страхуваня».
Відповідно до положень п. 36.1 ст. 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, норми матеріального права передбачають визначення розміру страхового відшкодування на підставі рішення суду, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав відмови у задоволенні позовних вимог в зв`язку з відсутністю узгодженості розміру страхового відшкодування між сторонами, оскільки розмір шкоди, як матеріальної так і моральної, що її спричинено ОСОБА_1 потерпілим особам, встановлено судовим рішенням у кримінальній справі, яке набрало законної сили.
Посилання апелянта на те, що потерпілі відмовились від свого права на звернення до страховика та реалізували своє право на звернення до винуватця ДТП, колегія суддів оцінює критично.
В матеріалах справи наявні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відступлення права вимоги на отримання страхового відшкодування до ПрАТ «ПРОСТО-Стрхуваня» у повному обсязі на користь ОСОБА_1 (а.с. 56, 57).
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).
Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15 (провадження № 14-176 цс 18).
Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачем, у відповідності до статей 33-1, 34 Закону, з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, було розпочато розслідування та здійснено запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування, що свідчить про нехтуванням з боку останнього своїми прямо передбаченими законом обов`язками. Разом з тим, документи, що підтверджують розмір понесених потерпілими особами витрат на лікування, наявні в матеріалах кримінальної справи № 755/7530/16-к, що розглядалася Дніпровським районним судом м. Києва.
Посилання апелянта на те, що позивач звернувся з заявою від 23.08.2018 про компенсацію понесених витрат на лікування потерпілих, тобто через значний проміжок часу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до абз. 4 ч. 36.2 ст. 36 Закону передбачено, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги про відсутність підстав у задоволені заяви ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування спростовуються матеріалами справи, в той же час не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-Страхування», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування та штрафних санкцій залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Суддя-доповідач                                                                         В.А. Нежура
 
Судді                                                                                               Р.В. Березовенко
 
                                                                                                          Є.М. Суханова