П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/8272/20	
                                                                                                                      
                                                                                                                             Головуючий в І інстанції: Катаєва Е.В.
                                                                                        Дата та місце ухвалення рішення: 23.09.2020 р. м. Одеса
          
                  П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

                                                 судді-доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                                   судді – Стас Л.В.
                                                                   судді – Турецької І.О.

                                            за участю секретаря – Коваль Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, в якому позивач просив визнати протиправним та скасувати пункти 1, 2 та 3 наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 213 від 16.07.2020 в частині наказу:
- командиру військової частини НОМЕР_1 наказано обліковувати встановленим порядком у книзі обліку нестач військової частини НОМЕР_1 шкоду на загальну суму 1349044,72 грн., завдану державі внаслідок посадки ака «Скадовськ» на мілину 18.07.2017 року в районі річки Дунай;
- командиру військової частини НОМЕР_2 забезпечити притягнення старшого мічмана ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності на суму 1349044,72 грн. за шкоду, завдану державі внаслідок посадки ака «Скадовськ» на мілину 18.07.2017 року в районі річки Дунай;
- начальнику адміністративного відділу штабу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України у термін до 17.07.2020 року направити копію матеріалів службового розслідування до військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 року позов залишений без руху та позивачу наданий строк на усунення недоліків позову.
15.09.2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позову та позовна заява ОСОБА_1 до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, в якому позивач просить: визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 213 від 16.07.2020 року в частині наказу командиру військової частини НОМЕР_2 забезпечити притягнення старшого мічмана ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності на суму 1349044,72 грн. за шкоду, завдану державі внаслідок посадки ака «Скадовськ» на мілину 18.07.2017 року в районі річки Дунай.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у відкритті провадження у даній справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального та процесуального права.
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що наказ № 213               від 16.07.2020 за результатами службового розслідування в частині, яка оскаржується позивачем, виходячи з його змісту, є дорученням відповідним командирам військових частин на прийняття рішень, тобто, вказаний наказ не відповідає вимогам акту індивідуальної дії, оскільки безпосередньо для позивача не містить обов`язкових приписів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний позивачем наказ  № 213 від 16.07.2020 за результатами службового розслідування не є актом індивідуальної дії у розумінні КАС України та не підлягає оскарженню у судовому порядку.
Також, суд першої інстанції послався на те, що згідно автоматизованої системи діловодства суду в провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_3 , в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_3 від 17.07.2020 № 46, яким позивача притягнуто до повної матеріальної відповідальності та стягнуто 1349044,72 грн. (справа                      № 420/7879/20). 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що саме вказаний наказ є актом індивідуальної дії та містить для позивача обов`язкові приписи.
На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що за позовними вимогами у даній справі необхідно відмовити у відкритті провадження, оскільки право на ефективний захист своїх прав позивач реалізував шляхом подання позову про визнання протиправним та скасування наказу від 17.07.2020 року № 46, яким його притягнуто до повної матеріальної відповідальності та стягнуто 1349044,72 грн. у справі № 420/7879/20.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене. 
За ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою               (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк ( п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акту) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів даної особи.
Пунктом 2 наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України контр-адмірала О. Неїжпапа від 16.07.2020 року № 213 «Про результати службового розслідування» наказано Командиру Військової частини НОМЕР_2 забезпечити притягнення старшого мічмана ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності на суму 1349044,72 грн. за шкоду, завдану державі внаслідок посадки ака «Скадовськ» на мілину 18.07.2017 року в районі річки Дунай, забезпечити ознайомлення старшини 1 статті ОСОБА_2 , старшого мічмана ОСОБА_1 та капітана 1 рангу ОСОБА_3 з актом службового розслідування у частині, що їх стосується (під підпис).
Наказом т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_4 від 17.07.2020 року                № 46 «Про притягнення до матеріальної відповідальності» наказано притягнуто до повної матеріальної відповідальності командира Військової частини НОМЕР_3 -Д мічмана ОСОБА_1 та стягнути з нього в дохід держави суму завданої державі шкоди у розмірі 1349044,72 грн., яку утримувати з його грошового забезпечення.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року № 160-IX наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.
У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.
За наведеного правового регулювання, зокрема, в судовому порядку може бути оскаржено наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується апелянтом, позивача притягнуто до повної матеріальної відповідальності наказом т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_4 від 17.07.2020 року № 46 та позивач скористався своїм право на оскарження вказаного наказу командира про притягнення його до матеріальної відповідальності у справі № 420/7879/20.
В свою чергу, наказ Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України контр-адмірала О. Неїжпапа від 16.07.2020 року № 213 «Про результати службового розслідування»,    п. 2 якого просить скасувати позивач у даній справі, не є актом індивідуальної дії для позивача у розумінні КАС України. Пункт 2 оскаржуваного наказу містить вказівку Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України - Командиру ВЧ щодо забезпечення притягнення до повної матеріальної відповідальності, однак, сам наказ відносно позивача про притягнення його до матеріальної відповідальності, який у відповідності до вимог ч. 1 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» може бути оскаржено в судовому порядку, прийнятий т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_3 - 17.07.2020 року № 46.
Посилання позивача в поданій апеляційній скарзі на те, що оскаржуваний наказ у даній справі стосується прав та інтересів позивача, оскільки встановлює обставини навігаційної події з ака «Скадовськ» під керуванням позивача, містить висновки про недотримання позивачем вимог нормативно-правових актів під час здійснення ним обов`язків військової служби та спрямований на виникнення конкретних правовідносин між Командуванням Військово-Морських Сил Збройних Сил України та ОСОБА_1 щодо відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в наказі від 16.07.2020 року № 213 визначаються обставини встановлені під час проведення службового розслідування та цим наказом, зокрема, п. 2 надано вказівку Командувачем Військово-Морських Сил Збройних Сил України - Командиру ВЧ щодо забезпечення притягнення до повної матеріальної відповідальності. При цьому, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року № 160-IX чітко визначено, що в судовому порядку підлягає оскарженню наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності та при розгляді такого позову і підлягають оцінці встановлені службовим розслідуванням обставини. Водночас, оскарження самих висновків службового розслідування окремо від прийнятого рішення - акта індивідуальної дії нормами чинного законодавства не передбачено.
Також, в поданій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, який затверджено наказом Міністерства оборони України                         від 21.11.2017 року № 608 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371) з огляду на те, що вказаний Порядок не регулює відносини щодо притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності. Проте, колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи апелянта, оскільки згідно п. 7 Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року № 608 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371), службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі». Тобто, наказ Міністерства оборони України від 21.11.2017 року № 608 визначає, в тому числі, порядок проведення службового розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо відсутності у спірних правовідносинах підстав для прийняття наказу командира про притягнення позивача до матеріальної відповідальності, оскільки питанням щодо наявності чи відсутності підстав для прийняття наказу про притягнення позивача до матеріальної відповідальності має бути надана оцінка при оскарженні такого наказу, а саме у справі № 420/7879/20.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Щодо висновків суду першої інстанції, що даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає, що у відповідності до усталеної практики Верховного Суду поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» в цьому випадку слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, що повністю спростовує доводи апелянта щодо помилкового застосування судом першої інстанції вимог п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін. 
Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 21.12.2020 р.

        Суддя-доповідач:                                                                      Л.П. Шеметенко

         Суддя:                                                                                        Л.В. Стас  

         Суддя:                                                                                        І.О. Турецька