Ухвала
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/31191/13
провадження № 61-18215ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу із спадкоємця,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив: у рахунок погашення боргу спадкодавця ОСОБА_3 в сумі 8 460,88 доларів США звернути стягнення на житловий будинок площею 54,5 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 , переданий нею за заповітом ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати в сумі 33 513,76 грн.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що згідно із заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2009 року, яке було частково змінене рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 серпня 2009 року, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 58 327,15 грн заборгованості. Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь 24 871,55 грн коштів за порушення грошового зобов`язання. Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції міста Києва Подпоріна Р. О. від 15 березня 2012 року було відкрито виконавче провадження № 31672119 про стягнення з ОСОБА_3 на його користь 58 937,15 грн. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції міста Києва Подпоріна Р. О. від 23 березня 2012 року було відкрито виконавче провадження № 31788809 про стягнення з ОСОБА_3 на його користь 24 871,55 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Спадкоємцем майна померлої є ОСОБА_2 . Розмір боргу спадкодавця ОСОБА_3 перед ним складає 8 460,88 доларів США. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на житловий будинок, успадкований ОСОБА_2 згідно із заповітом, складеним ОСОБА_3 .
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2019 року позов залишено без задоволення. Роз`яснено ОСОБА_1 про його право на звернення із заявою про заміну боржника у виконавчих провадженнях з померлої ОСОБА_3 на її спадкоємця ОСОБА_2 . 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2019 року - без змін.
 
07 грудня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року  -  2 102 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 237 605,20 грн (8 460,88 доларів США х 28,0828 (офіційний курс гривні щодо долара США станом на 09 грудня 2020 року),що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн). Тобто справа № 522/31191/13 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону як справа з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 мотивував тим, що справа має для нього виняткове значення, оскільки він передав грошові кошти в борг ОСОБА_3 ще у 2002 році, при цьому він був переконаний в порядності позичальника. Однак ОСОБА_3 повернула йому лише 1 000 доларів США, решту боргу йому не повернули, тоді як позичені кошти йому були вкрай необхідні для погашення заборгованості за кредитом. Він вже протягом тривалого часу не може повернути належні йому грошові кошти, тому висновок судів про обрання ним неналежного способу захисту порушеного права є помилковим.
 
Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі. Обґрунтування поданої в цій справі скарги зводиться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо обрання ним неналежного способу захисту порушеного права, тобто з висновками судів по суті спору. При цьому заявник посилається на необхідність повернення позичених ним коштів, тоді як заборгованість за договором позики вже була стягнута з  ОСОБА_3 на його користь судовими рішеннями, які набрали законної сили. Неефективність виконання судових рішень не може розглядатися як обставина, яка свідчить про наявність виняткового значення справи для заявника, в межах якої заявник повторно ініціював питання про стягнення цієї ж заборгованості. Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, тому що це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Доводи заявника про те, що правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц надає йому можливість звернутися до суду та уточнити його вимоги щодо стягнення заборгованості в іноземній валюті, не заслуговують на увагу, тому що судовими рішеннями, які набрали законної сили, вже було стягнуто на його користь заборгованість за договором позики в національній валюті. Правовий висновок, викладений у вказаній заявником постанові Великої Палати Верховного Суду стосується необхідності повернення стягувачу заборгованості в іноземній валюті, а не еквіваленту в гривні у разі, якщо в судовому рішенні зазначено про стягнення такої заборгованості в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про продовження йому строку для подання касаційної скарги на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 серпня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу із спадкоємця.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	В. О. Кузнєцов