Ухвала
Іменем України
 
16 жовтня 2020 року
м. Київ       
справа № 753/2539/19
провадження № 51-4885 ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року,
встановив:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 289 Кримінального кодексу України (далі- КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
До набрання вироком законної сили застосовано до ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що 25 травня 2018 року приблизно о 14 годині 20 хвилин, засуджений зайшов на територію автомобільної стоянки розташованої за адресою: вулиця Дніпровська Набережна, 26-Ж, м. Київ та відкрито, незаконно заволодів транспортним засобом марки «Porche Cayenne», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , ринкова вартість якого на момент вчинення злочину становила 1979124 грн 40 коп., власником якого є ОСОБА_6 .
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.
Не погодившись із зазначеними рішеннями, захисник ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , звернулась з касаційною скаргою, в якій просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 рокускасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Захисник вказує, що судами в повній мірі не враховано дані про особу засудженого, що, на її думку, потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі через суворість, а саме: наявність на його утриманні малолітньої дитини, позитивна характеристика за місцем проживання, визнання ним своєї вини та щире каяття. Також вважає, що судом порушено вимоги процесуального закону під час вирішення питання про обрання засудженому  запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироку законної сили.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.  
За приписами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи касаційної скарги про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, у викладених судових рішеннях, фактичним обставинам вчинених злочинів згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
При призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, який не одноразову притягувався до кримінальної відповідальності, вину у вчинені злочину не визнав, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання, працює, має на утриманні неповнолітнього сина. 
Окрім того, вирішуючи питання щодо виду та міри покарання суд врахував обставини вчиненого злочину, а саме цинічне та відкрите заволодіння автомобілем із відкритої площадки для продажу автомобілів, вчинене на очах у свідка.
А тому, з огляду на вищезазначені обставини та характеризуючі дані про особу винного місцевий суд дійшов висновку, що його виправлення не можливе без ізоляції від суспільства, і визначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції частини 1 статті 289 КК.
З такими висновками місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 за апеляційною скаргою, у томі числі, його захисника, належним чином спростувавши доводи щодо невідповідності призначеного покарання засудженому тяжкості злочину та його особі.
Не заслуговують на увагу доводи захисника, висловлені у касаційній скарзі, щодо безпідставного неврахування судами визнання засудженим вини та щирого каяття обставинами, які пом`якшують покарання.
Як убачається із судових рішень, ОСОБА_5 при встановлені особи та роз`ясненні суті обвинувачення своєї вини у вчинені інкримінованого злочину не визнавав, наполягав на досліджені доказів та оспорював їх, і тільки після їх дослідження свою вину визнав. А тому суди дійшли висновку, що сам факт визнання вини за таких обставин не може бути обставиною, яка в силу статті 66 КК, пом`якшує покарання, знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та може свідчити про щире розкаяння засудженого у скоєному. 
Призначене засудженому покарання, на переконання колегії суддів, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є достатнім та необхідним для його виправленням і співмірним вчиненому.
Не заслуговують на увагу і твердження захисника про порушення місцевим судом вимог процесуального закону при застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою її підзахисному, оскільки при прийнятті відповідного рішення, місцевий суд керувався приписами частини 4 статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частини вироку зазначається, зокрема, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили. 
З огляду на викладене, переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування судових рішень, касаційним судом не встановлено. 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3