Постанова
Іменем України
 
15 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/17712/17
 
провадження № 61-21528 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,              Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
представник позивача - ОСОБА_2 ;
відповідач -  ОСОБА_3 ;
представник відповідача - адвокат Судаков Валерій Валерійович; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2018 року у складі судді Загороднюка В. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Сегеди С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3  про визнання договору дарування недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 квітня 2011 року за власні кошти вона придбала 23/1000 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що складає квартиру під НОМЕР_3 .
23 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_4 . 
Вказувала, що 22 липня 2015 року між нею та відповідачем укладено договір дарування, за умовами якого вона мала передати в дар ОСОБА_3 належні їй па праві власності 23/1000 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 , що складає квартиру під НОМЕР_3 . 
Зазначала, що вказаний правочин є фіктивним і не породжує ніяких юридичних наслідків для його сторін, оскільки здійснений нею виключно з метою уникнути стягнення на спірне нерухоме майно. 
Вказувала, що вона є майновим поручителем ОСОБА_5 , тому з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання шляхом стягнення на спірну квартиру вона погодилась на пропозицію відповідача укласти договір дарування спірної квартири. Між нею та відповідачем існувала усна домовленість про те, що після повної сплати ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором відповідач поверне у її власність квартиру, однак вказану домовленість відповідач не виконав, мотивуючи тим, що він є власником цієї квартири, вимагає її звільнення.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування 23/1000 частки в житловому будинку АДРЕСА_1 , що складає квартиру під НОМЕР_3 , укладений 22 липня 2015 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу                       Кокаревою І. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 384; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 23/1000 частки в житловому будинку за АДРЕСА_1 , що складає квартиру під НОМЕР_3 , та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, однак позивач не довела, що відповідач, як другий учасник оспорюваного правочину, не мав на меті настання реальних юридичних наслідків. 
Судом враховано, що у разі відчуження нерухомого майна його передача колишнім власником новому здійснюється лише шляхом внесення змін щодо власника у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Зазначена вимога закону виконана, право власності на спірний об`єкт нерухомості після укладання оспорюваного правочину зареєстровано за відповідачем.
Суд відхилив як доказ фіктивності оспорюваного правочину посилання позивача на те, що після укладення договору дарування вона продовжує користування спірною квартирою, оскільки відповідач, як власник майна, має право обрати такий спосіб розпорядження майном, як надання дозволу безоплатного проживання колишньому власнику, враховуючи, що на час укладання оспорюваного правочину позивач і відповідач були подружжям і проживали разом однією сім`єю.
Суд також відхилив як доказ фіктивності оспорюваного правочину посилання позивача на те, що вона оплачувала витрати на комунальні платежі, оскільки проживання позивача у спірній квартирі та сплата нею витрат за комунальні послуги, якими вона користувалась, є реалізацією нею своїх прав та обов`язків як члена сім`ї власника - відповідача.
Також суд першої інстанції виходив з того, що самим фактом укладання оспорюваного правочину права позивача не порушені, і відповідно не потребують судового захисту. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Приморського районного суду від 02 жовтня 2018 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем фіктивності договору дарування у зв`язку із відсутністю наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, оскільки подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                           від 10 грудня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 522/17712/17 із Приморського районного суду м. Одеси. 
 
У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій невірно застосували норми матеріального права, зокрема, статті 234 ЦК України, та надали невірну оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Суди не взяли до уваги пояснення свідка ОСОБА_6 , яка є її рідною сестрою і дружиною ОСОБА_5 , який був позичальником по кредитному договору, яка підтвердила, що саме відповідач був ініціатором укладення фіктивного договору дарування.  
Судами не враховано, що відсутність у сторін наміру реального настання правових наслідків за оспорюваним договором від 22 липня 2015 року підтверджується тим, що після підписання та нотаріального посвідчення договору будь-яких змін у юридичних та практичних відносинах сторін щодо предмета договору не відбулося. Вважає, що факт передачі квартири міг бути підтверджений лише переданням обдарованому ключів від квартири та припиненням користування спірною квартирою позивачем. Проте такі дії сторонами не вчинялись, позивач разом з донькою й надалі продовжує проживати у спірній квартирі, оплачувати витрати на її утримання. 
Вказувала, що у серпні 2017 року відповідач звернувся до суду з позовом до неї про розірвання шлюбу, тому вважає, що в подальшому відповідач може звернутися також з позовом про виселення її з дитиною зі спірної квартири, яка є їх єдиним житлом.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, щоза даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав па нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 9784744, сформованої 20 вересня 2017 року, 22 квітня 2011 року ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1 ), відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І. В., зареєстрованого в реєстрі за № 326, придбала 23/1000 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що складає квартиру під НОМЕР_3 (а. с. 15-20, т. 1).
 
23 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції (а. с. 21, т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2                                      від 19 квітня 2014 року (а. с. 22, т. 1).
 
22 липня 2015 року сторони уклали договір дарування, за яким                         ОСОБА_1 передала в дар ОСОБА_3 належні їй на праві власності 23/1000 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 , що складає квартиру під НОМЕР_3 (а. с. 23, т. 1).
 
03 грудня 2007 року між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 014/1581/2/07342, відповідно до умов якого                   ОСОБА_5 отримав грошові кошти у розмірі 65 000 дол. США, які зобов`язався повернути разом зі сплатою відсотків, пені та інших штрафних санкцій до 02 грудня 2027 року. Процентна ставка за користування кредитом складала 12,0 % річних.
 
У той же день, 03 грудня 2007 року між ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» та ОСОБА_1 і ОСОБА_10 укладено іпотечний договір                                 № 014/1581/2/07342, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1207.
 
Пунктом 1.1. іпотечного договору передбачено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , шляхом передання в іпотеку належного їм майна, забезпечують вимоги ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» по кредитному договору від 03 грудня 2007 року № 014/1581/2/07342, в тому числі, забезпечують сплату позичальником ОСОБА_5 тіла кредиту, процентів за користування кредитом, сплату комісійної винагороди, штрафних санкцій. 
 
Відповідно до пункту 1.2. іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_3 ,  загальною площею 54,22 кв. м, яка належить іпотекодержателям на праві приватної власності.
 
Пунктом 3.1.2. іпотечного договору встановлено, що ВАТ «ЕРСТЕ БАНК» має права вимагати від іпотекодавців вжиття заходів, необхідних для збереження предмету іпотеки та його належної експлуатації, а у випадку втрати (знищення, загибелі) чи пошкодження предмета іпотеки або виникнення загрози такої втрати чи пошкодження - вимагати заміни його іншим рівноцінним майном, на вартість та кількість не меншим від майна, що було втрачено чи пошкоджено.
 
Пунктом 3.1.8. іпотечного договору встановлено, що у випадках, якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, що буде заставлене в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог ВАТ «ЕРСТЕ БАНК», він має право в судовому порядку вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника.
 
16 грудня 2016 року ОСОБА_5 у повному обсязі погасив кредитну заборгованість за кредитним договором від 03 грудня 2007 року                                      № 014/1581/2/07342, що підтверджується довідкою про відсутність заборгованості за кредитом від 16 грудня 2016 року № 2-0-0-1/1755                                   (а. с. 28, т. 1).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
 
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а                                         інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України                       від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі                                         № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження                                       № 14-260цс19).
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорюваний договір дарування не був спрямований на настання реальних правових наслідків, а мав на меті уникнення відповідальності перед банком зі сплати боргу шляхом звернення стягнення на спірне майно, оскільки вона є майновим поручителем ОСОБА_5 за укладеним ним кредитним договором від 03 грудня 2007 року.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши зміст укладеного договору дарування, який є предметом спору, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності оспорюваного договору дарування квартири, укладеного між сторонами у справі та ураховуючи те, що спірний договір не приховує іншу угоду, відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договору дарування, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Судами враховано, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, однак позивач не довела, що відповідач, як другий учасник оспорюваного правочину, не мав на меті настання реальних юридичних наслідків. Так, у разі відчуження нерухомого майна його передача колишнім власником новому здійснюється лише шляхом внесення змін щодо власника у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Зазначена вимога закону виконана, право власності на спірний об`єкт нерухомості після укладання оспорюваного правочину було зареєстровано за відповідачем. 
 
Крім того, після укладання оспорюваного правочину відповідачем укладались договори про надання послуг з водопостачання та водовідведення та на користування електричною енергією за адресою спірної квартири. Отже, подальші дії сторін оспорюваного правочину свідчили про його виконання в натурі та були спрямовані на настання реальних правових наслідків.
 
Судами також враховано, що позивач посилалась на те, що відповідач не виконав умови іншого правочину - зобов`язання «переоформити» спірну квартиру на неї, тобто укласти якийсь інший правочин, внаслідок якого право власності на спірну квартиру перейде від відповідача до позивача. Проте матеріали справи не містять жодного належного доказу наявності такого правочину.
 
При цьому суди попередніх інстанцій зауважили, що навіть якщо наявність такого правочину буде доведено, то можна буде вважати, що відповідач порушив права позивача невиконанням саме цього правочину.
 
Судами попередніх інстанцій надана належна правова оцінка доводам позивача, яка зазначила, що підтвердженням фіктивності оспорюваного правочину є зокрема, та обставина, що після укладення договору дарування вона продовжує користуватися спірною квартирою та сплачувати комунальні послуги. Так, судами враховано, що відповідач, як власник спірного майна, має право обрати такий спосіб розпорядження майном, як надання дозволу безоплатного проживання колишньому власнику, ураховуючи, що на час укладання оспорюваного правочину позивач і відповідач були подружжям і проживали разом однією сім`єю. Проживання позивача у спірній квартирі та сплата нею витрат на комунальні послуги, якими вона користувалась, є реалізацією нею своїх прав та обов`язків як члена сім`ї власника - відповідача.
 
Позивачем не надано доказів на підтвердження необхідності укладання між сторонами саме фіктивного договору дарування, ураховуючи той факт, що спірне майно не є предметом іпотечного договору від 03 грудня 2007 року, за яким позивач є майновим поручителем, відсутні також докази звернення банку до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_5 кредитної заборгованості або звернення стягнення на іпотечне майно.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог                         статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь        
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     В. В. Шипович