Постанова
Іменем України
 
25 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 265/7975/17
провадження № 61-7580св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Дундар І. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Мусійченком Данилом Леонідовичем, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року у складі судді: Вайновського А. М., та постанову Донецького апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Принцевської В. П., Биліни Т. І., Мироненко І. П.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про захист прав споживача, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та банком укладено кредитний договір № MRH0AD12830024 строком до 09 вересня 2014 року, згідно якого надано кредит у розмірі 128 949,08 грн на придбання автомобіля, а також у розмірі 4 144,75 грн на оплату перших страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 20,04 % річних.
 
19 червня 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, якою внесено зміни до умов кредитного договору, а саме: у пункт 17.1.1 «Загальний розмір кредиту»: 167 908,01 грн; у пункт 17.1.5 «Дата погашення» - 08 вересня 2017 року. Також додатковою угодою кредитний договір доповнено пунктом 6 щодо продовження позовної давності - «Позовна давність по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років».
 
Позивач вказував, що умови додаткової угоди від 19 червня 2012 року є такими, що порушують його права як споживача фінансових послуг, підписані ним під впливом омани щодо дійсного розміру його заборгованості на дату підписання додаткової угоди, реальної вартості фінансових послуг, ненадання йому повної та достовірної інформації щодо, вартості фінансових послуг, містить дискримінаційні умови, які порушують принцип рівності сторін у договорі.
 
Невідповідність додаткової угоди № 1 від 12 червня 2012 року вимогам закону полягає в тому, що її умовами встановлено ще дві неустойки, а отже, загалом визначено потрійну відповідальність позичальника за одне й теж саме порушення щодо строків платежів. Крім того недійсним, є також пункт 17.1.1 додаткової угоди від 12 червня 2012 року щодо загального розміру кредиту - 167 908,01 грн, оскільки станом на 29 травня 2012 року загальний борг за кредитом (тілом) складав 122 822,76 грн, а вже 19 червня 2012 року у додатковій угоді вказана значно більша сума - 167 908,01 грн. Жодних грошових коштів від банку у період з 29 травня до 19 червня 2012 року позивач не отримував, і не звертався з таким проханням. У день підписання додаткової угоди 19 червня 2012 року позивач також жодних кредитних коштів не отримував.
 
Коли позивач підписував додаткову угоду, працівники банку пояснювали йому, що йому провели реструктуризацію боргу і частково списали борг. Тому банк без жодних правових підстав збільшив самостійно суму кредиту, і на цю збільшену суму кредиту почав повторно нараховувати проценти. Тому дії Банку щодо збільшення суми за тілом кредиту відповідають положенням закону. Також вважав несправедливим та дискримінаційним пункт угоди про збільшення позовної давності до 50 років.
 
ОСОБА_1 просив:
визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 19 червня 2012 року із додатком № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 ро, укладену між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк».
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 13 березня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано недійсною додаткову угоду № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, укладену 19 червня 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
 
Рішення судів мотивовані тим, що умови оспорюваної додаткової угоди до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, укладеної 19 червня 2012 року щодо посилення відповідальності позичальника ОСОБА_1 не відповідають положенням статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, в частині збільшення загальної суми кредиту не відповідають положенням статті 1054 ЦК України, оскільки грошові кошти у сумі збільшення суми кредиту фактично позичальником не отримувалися. Умовами укладеної додаткової угоди на позичальника було покладено додаткову відповідальність за порушення грошових зобов`язань поряд із вже існуючою, що визначена розділом «Відповідальність сторін та вирішення спорів» кредитного договору. При цьому на ОСОБА_1 фактично покладено потрійну відповідальність за порушення одного і того самого зобов`язання. Умови оспорюваної додаткової угоди також не відповідають положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як такі, що не містять шляхів реструктуризації боргу за споживчим кредитом, визначених даним Законом. Суди посилалися на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, а також висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 164/620/15-ц (провадження № 61-16767св18). Положення додаткової угоди щодо позовної давності мають несправедливий та дискримінаційний характер по відношенню до ОСОБА_1 , що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду останнього, як споживача фінансових послуг, та на користь банку. Укладенням Додаткової угоди до кредитного договору малася на меті саме реструктуризація виниклого боргу. Умовами Додаткової угоди від 19 червня 2012 року було внесено зміни до Кредитного договору, зокрема, до пункту 17.1.1, яким загальний розмір кредиту визначено у сумі 167 908,01 грн, на відміну від первісно визначеної суми кредиту у розмірі 128 949,08 грн, а також на відміну від розміру тілу кредиту у сумі 122 822,76 грн станом на 29 травня 2012 року, наведеної у розрахунку заборгованості від 24 листопада 2016. Сума кредиту умовами укладеної додаткової угоди за складовими не деталізована. Представник відповідача жодним чином не спростувала тверджень сторони позивача щодо неотримання позичальником ОСОБА_1 будь-яких грошових коштів за укладеною Додатковою угодою, що призвело до збільшення загальної суми кредиту. Умови спірної Додаткової угоди в частині збільшення загальної суми кредиту не відповідають положенням статті 1054 ЦК України, оскільки грошові кошти у сумі збільшення суми кредиту фактично позичальником ОСОБА_1 не отримувалися.

 Умови оспорюваної Додаткової угоди в частині збільшення загальної суми кредиту не відповідають положенням статті 1054 ЦК України, оскільки грошові кошти у сумі збільшення суми кредиту фактично позичальником ОСОБА_1 не отримувалися.
 
Аргументи учасників справи
 
У квітні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника Мусійченка Д. Л. подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що реструктуризація боргу - це домовленість під час якої боржники і кредитори домовляються про відстрочення виплат заборгованостей за основною сумою кредиту і за відсотками, строк яких повинен наступити в певний період часу, а також про новий графік таких платежів. Таким чином, уклавши додаткову угоду позивач зобов`язався сплатити існуючу заборгованість перед банком на умовах згідно угоди. Оспорювана угода підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, що свідчить про його згоду з усіма умовами. Судами фактично не встановлено, які саме права позивача порушено, оскільки своє волевиявлення він висловив, підписавши оспорювану угоду. Позивач не надав доказів, що під час укладення додаткової угоди він не мав реальної можливості прочитати дану угоду та детально ознайомитися зі всіма умовами. Позичальник протягом тривалого часу виконував зобов`язання, що свідчить про згоду зі всіма умовами, як кредитного договору, так і додаткової угоди до нього.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року: відкрито касаційне провадження у справі; у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення дії рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року та постанови Донецького апеляційного суду від 13 березня 2019 року до завершення розгляду касаційної скарги відмовлено.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 10 вересня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № MRH0AD12830024.
 
Відповідно до пункту 17.1 розділу 17 «Особливі умови» кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати позичальникові кредит на придбання автомобіля у загальній сумі 136 996,31 грн, з яких: 128 949,08 грн - на придбання автомобіля; 4 144,75 грн - з метою оплати перших страхових платежів за страховими договорами за перший рік дії кредиту; 34 грн - з метою оплати коштів на реєстрацію предмету застави у державному реєстрі; 3 868,48 грн - з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту (пункт 17.1.1). Кінцева дата погашення - 09 вересня 2014 року (пункт 17.1.5). Процентна ставка за користування кредитом - 20,04 % річних (пункт 17.1.6).
 
У підпункті 17.1.7 кредитного договору «Чергові страхові платежі» визначено, що з метою виконання зобов`язань за пунктом 3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія у розмірі 20 723,75 грн для сплати чергових страхових платежів.
 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши 10 вересня 2010 року на користь ОСОБА_1 кредит у загальній сумі 136 996,31 грн, що не заперечувалося сторонами.
 
Згідно із графіком погашення кредиту, погодженим сторонами та викладеним у додатку № 1 до кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати щомісячне погашення кредиту рівними платежами у сумі 4 192,12 грн не пізніше 28 числа кожного місяця.
 
19 червня 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, якою пункти 17.1.1, 17.1.5, 17.1.7 кредитного договору викладено у новій редакції, а саме: «пункт 17.1.1 загальний розмір кредиту 167 908,01 грн; пункт 17.1.5 дата погашення: 09 вересня 2017 року; пункт 17.1.7 чергові страхові платежі: з метою виконання зобов`язань за пунктом 3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія у розмірі 51 635,45 грн для сплати чергових страхових платежів».
 
Крім того відповідно до пункту 4 додаткової угоди сторонами було погоджено новий графік погашення кредиту, викладений у додатку № 1 до додаткової угоди, згідно із яким позичальник ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати щомісячне погашення кредиту рівними платежами у сумі 3 952,62 грн не пізніше 28 числа кожного місяця у період з 28 червня 2012 року до 08 вересня 2017 року.
 
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, обчисленого АТ КБ «ПриватБанк» від 24 листопада 2016 року, станом на 29 травня 2012 року у ОСОБА_1 існувала заборгованість за тілом кредитом у загальній сумі 122 822,76 грн.
 
Розділом «Відповідальність сторін та вирішення спорів» первісної редакції кредитного договору було встановлено наступну відповідальність позичальника ОСОБА_1 за неналежне виконання умов договору:
при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 днів, банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 250 грн плюс 5 % від суми невиконаного зобов`язання (пункт 1.1);
сторони погодили, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років (пункт 1.3);
у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтями 6.2.2, 6.2.3, 6.2.4 договору щодо сплати кредиту, винагород та процентів, позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. У разі, коли прострочення заборгованості триває понад 30 днів на залишок заборгованості, згідно пункту 17.1.5 договору, позичальник сплачує пеню в розмірі, зазначеному в пунктом 17.1.6 договору (пункт 1.2);
у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у статтях 6.2.12, 6.2.13, 11.1.1, 11.1.2, 6.2.20 договору, він сплачує на користь банку штраф у розмірі 100 % від вартості предмета застави, яка зазначена у статті 17.10 договору (пункт 1.5);
у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у статтях 6.2.15, 6.2.16, 6.2.22 договору, він сплачує на користь банку штраф у розмірі 25 % від вартості предмета застави, яка зазначена у статті 17.10 договору (пункт 1.6);
у випадку порушення строків виконання позичальником зобов`язань щодо передачі предмета застави у володіння банку відповідно до статті 12.2.2 договору, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 2,0 % від вартості предмета застави, яка зазначена у статті 17.10 договору (пункт 1.7);
у випадку порушення строків виконання позичальником зобов`язань, передбачених у статті 13.3.1 договору, останній сплачує банку штраф у розмірі: 0 % від вартості предмета застави, яка зазначена в статті 17.10 договору, якщо виконання зобов`язання було прострочено понад один день; 5,0 % від вартості предмета застави, яка зазначена в статті 17.10 договору, якщо виконання зобов`язання було прострочено понад п`ятнадцять днів (пункт 1.8);
 
Умовами укладеної 19 червня 2012 року додаткової угоди було встановлено відповідальність позичальника ОСОБА_1 за неналежне виконання умов договору:
у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 17 895,91 грн (пункт 2);
у разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в договорі (плата за кредитом), банк має право нараховувати плату за кредитом у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті плати за кредитом сплачує банку неустойку: в розмірі 100 % від розміру неналежного сплачених відсотків за користування кредитом; в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором. Терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю у 50 (п`ятдесят) років (пункт 6);
 
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Згідно частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
 
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).
 
У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
 
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Встановивши, що позивачем доведено наявність підстав для визнання недійсними пунктів 2, 6 оспорюваної додаткової угоди та вони є несправедливими, суди зробили обґрунтований висновок про визнання недійсними оспорюваних пунктів додаткової угоди. Тому оскаржені рішення в частині визнання недійсними пунктів 2, 6 оспорюваної додаткової угоди слід залишити без змін.
 
При задоволенні позову в частині визнання недійсними пунктів 1, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10 оспорюваної додаткової угоди та додатку № 1 до неї суд першої інстанції вказав, що вважає необхідним Додаткову угоду № 1 від 19 червня 2012 року до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, укладену між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» визнати недійсною в цілому. Апеляційний суд зазначив, що укладенням Додаткової угоди до кредитного договору малася на меті саме реструктуризація виниклого боргу. Умовами Додаткової угоди від 19 червня 2012 року було внесено зміни до Кредитного договору, зокрема, до пункту 17.1.1, яким загальний розмір кредиту визначено у сумі 167 908,01 грн, на відміну від первісно визначеної суми кредиту у розмірі 128 949,08 грн, а також на відміну від розміру тілу кредиту у сумі 122 822,76 грн станом на 29 травня 2012 року, наведеної у розрахунку заборгованості від 24 листопада 2016. Сума кредиту умовами укладеної додаткової угоди за складовими не деталізована. Представник відповідача жодним чином не спростувала тверджень сторони позивача щодо неотримання позичальником ОСОБА_1 будь-яких грошових коштів за укладеною Додатковою угодою, що призвело до збільшення загальної суми кредиту. Умови спірної Додаткової угоди в частині збільшення загальної суми кредиту не відповідають положенням статті 1054 ЦК України, оскільки грошові кошти у сумі збільшення суми кредиту фактично позичальником ОСОБА_1 не отримувалися.
 
Колегія суддів не погоджується з цими висновками судів з таких підстав.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 541/2246/16-ц (провадження № 61-18545св18) зроблено висновок по застосуванню статей 638, 651, 653, 654 ЦК України та вказано, що «зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втіленні такої зміни в належну форму».
 
У додатковій угоді № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, укладеної 19 червня 2012 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та додатку № 1 до неї сторони передбачили: суму заборгованості (пункт 1); загальний розмір кредиту, дата погашення, чергові страхові платежі (пункт 3); додаток 1 - графік погашення кредиту (пункт 4); порядок погашення заборгованості (пункт 5); незмінність інших умов договору (пункт 7); порядок вступу в дію додаткової угоди (пункт 8); оформлення угоди в 2 екземплярах (пункт 9); використання факсимільного відтворення підпису (пункт 10); графік погашення кредиту (додаток № 1).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
 
В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
 
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
 
У справі, що переглядається: 
оспорювана додаткова угода та додатку № 1 стосувалася зміни умов кредитного договору (зокрема, щодо предмету та строків виконання); 
пункти 1, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10 оспорюваної додаткової угоди та додатку № 1 до неї не суперечать положенням статті 1054 ЦК України, не порушують права позивача, як споживача фінансових послуг, не мають несправедливого чи дискримінаційного характеру; 
з урахуванням наявності підстав для недійсності пунктів 2, 6 оспорюваної додаткової угоди та правил, закріплених в статті 217 ЦК, це не має наслідком недійсності інших частин додаткової угоди та додатку до неї.
 
За таких обставин, підстави для визнання недійсними пунктів 1, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10 оспорюваної додаткової угоди та додатку № 1 до неї відсутні. Тому судові рішення в частині визнання недійсними пунктів 1, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10 оспорюваної додаткової угоди та додатку № 1 слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені рішення: в частині визнання недійсними пунктів 1, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10 оспорюваної додаткової угоди та додатку № 1 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог; в частині визнання недійсними пунктів 2, 6 додаткової угоди залишити без змін.
 
АТ КБ «ПриватБанк» сплачено 1 057 грн за подання апеляційної скарги (а. с. 107) та 1 409,60 грн за подання касаційної скарги. З урахуванням звільнення від сплати судового збору позивача та часткового задоволення позову, судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарги у розмірі 1 973 грн, необхідно компенсувати АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись статтями 400 та 410, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Мусійченком Данилом Леонідовичем, задовольнити частково.
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 13 березня 2019 року у частині визнання недійсними пунктів 1, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10 додаткової угоди № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, укладеної 19 червня 2012 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та додатку № 1 до додаткової угоди № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, укладеної 19 червня 2012 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , скасувати та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними пунктів 1, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10 додаткової угоди № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, укладеної 19 червня 2012 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , та додатку № 1 до додаткової угоди № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, укладеної 19 червня 2012 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , відмовити.
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 13 березня 2019 року у частині визнання недійсними пунктів 2, 6 додаткової угоди № 1 до кредитного договору № MRH0AD12830024 від 10 вересня 2010 року, укладеної 19 червня 2012 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , залишити без змін.
 
Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1 973 грн судових витрат за подання апеляційної та касаційної скарги.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 жовтня 2018 року та постанова Донецького апеляційного суду від 13 березня 2019 року у скасованій частині втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              І. О. Дундар
 
В. М. Коротун
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук