П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_______________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1579/20	
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді:  Стас Л.В.
суддів: Шеметенко Л.П. ,  Турецької І.О. 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про стягнення середнього заробітку за час розрахунку у розмірі 258  537, 60 грн. 

ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (далі - відповідач) з вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки з розрахунком  в розмірі 258 537,60 коп.
В обґрунтування позову зазначив, що при звільнені зі служби відповідач не провів остаточного розрахунку  та не виплатив позивачу належних до виплати сум. Згідно рішення  суду по справі № 1440/1946/18 від 09.11.2018р., яке набрало законної сили 11.04.2019р., позивача поновлено на посаді в Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції. Постановою П`ятого  апеляційного адміністративного суду від 11.04.2019р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю та стягнуто з відповідача  грошове забезпечення з 01.07.2018р. по 18.07.2019р. в розмірі 7 792,80грн. Проте, позивач вважає, що  згідно діючого законодавства, з відповідача на його користь підлягає стягненню  і середній заробіток за час затримки з розрахунком за період  з 18.07.2018р. по 03.03.2020р. по день ухвалення судового рішення по даній справі. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені ст.116 КЗпП України строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. З розрахунку позивача  кількість днів в період з 18.07.218р. по 03.03.2020р. протягом якого відповідач безпідставно не виплачував належного грошового забезпечення складає 564 дні, а загальна сума  такого заробітку дорівнює 258 537,60грн. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року – в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення суду від 22 червня 2020 року та прийняти нове, яким  позов задовольнити. В обгрунтування апеляційної скарги, наводяться доводи, аналогічні тим, які містяться в позові та були предметом розгляду суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач навів доводи, які узгоджуються з висновками суду першої інстанції. 
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що Наказом Управління Державного департаменту України з питань виконання кримінальних покарань в Миколаївській області № 16 о/с від 11 квітня 2011 року ОСОБА_1 було прийнято на службу в органи Державної кримінально-виконавчої служби України.
Наказом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції № 139 о/с від 17 липня 2018 року позивача звільнено з посади начальника Голованівського районного сектору з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, у зв`язку із скороченням штатів.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року, позивача поновлено на службі в Південному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.
В подальшому, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2020 року по справі № 400/2047/19 додатково стягнуто з Південного міжрегіонального  управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції грошове забезпечення за період з 01 липня 2018 року по 18 липня 2019 року в розмірі 7  792,80 грн. 
Позивач, посилаючись на ст.116-117 КЗпП України, вважаючи, що з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.07.2018р. по 03.30.2020р. ( набрання чинності постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2020 року по справі № 400/2047/19),  звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що  фактично звільнення позивача, не відбулося, адже наказ в частині звільнення скасовано, а позивача поновлено на посаді з моменту звільнення, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст.ст. 116,117 КЗпП України. Крім того, суд зазначив, що застосовування ст.ст. 116-117 КЗпП України можливе лише у випадку, коли працівник звільнений і він не оспорює це звільнення, виплати всіх сум, що належать звільненому працівнику від підприємства установи, організації в день звільнення не може бути, якщо працівник поновлений на роботі рішенням суду. Цей працівник не може вважатись звільненим.
Колегія суддів погоджується з висновками суду з таких підстав. 
Спірні правовідносини врегульовано законодавством: Конституцією України від 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (далі – Конституція України); Законом України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” від 23.06.2005р. № 2713-ІУ; Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 року № 322-VIII (далі – КЗпП України); Законом України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР (далі – Закон № 108/95-ВР).
Відповідно до ст. 6 Закону України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Статтею 14 вказаного Закону передбачено, що до персоналу Державної кримінально- виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).
Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України.
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, на яку посилається позивач як на підставу для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Якщо  працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Отже, строками для здійснення розрахунку є : 1) день звільнення працівника; або 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (за умови, якщо працівник у день звільнення не працював, наприклад, у зв`язку з хворобою).
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних  сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, підставою для відповідальності є не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені трудовим законодавством строки. Зазначена відповідальність за таке правопорушення може настати лише за наявності порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника або уповноваженого ним органу.
Приписами статті 94 КЗпП України передбачено, що  заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові  за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 1 Закону № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором  роботодавець виплачує працівникові  за виконану ним роботу.
Отже, предметом спору є правова природа грошових стягнень, які заявлені позивачем, та законодавче врегулювання цих правовідносин.  
Отже, статтею 116 КЗпП України передбачені  строки виплати  заробітної плати, а не підстави для нарахування та виплати середнього заробітку при затримці виконання рішення про поновлення  працівника на роботі.
В свою чергу, статтею 117 КЗпП України передбачена  відповідальність за затримку  розрахунку при звільненні, та виплата працівникові його  середнього заробітку  за весь час затримки по день фактичного розрахунку – за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця за невиплату з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог  Закону України  "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки ( ст. 236 КЗпП України). 
З наведеного також вбачається, що поняття середнього заробітку та заробітної плати не є тотожними.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з думкою суду, що правова позиція позивача зі спірних питань – є помилковою, такою, що не відповідає положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, та/або фактичним обставинам справи.
Тобто, суд правильно визначився, що та обставина, на яку посилається позивач, а саме: не проведення з ним всіх розрахунків при його звільненні - не знайшла свого підтвердження за матеріалами справи № 400/1579/20, так як рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року визнано протиправним та скасовано наказ від 17 липня 2018 року № 139 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено на посаді начальника Голованівського районного сектору з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції. 
Отже, фактично звільнення позивача, не відбулося, адже наказ в частині звільнення скасовано, а позивача поновлено на посаді з моменту звільнення, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст.ст. 116,117 КЗпП України.
Крім того, колегія суддів також вважає, що застосовування ст.ст. 116-117 КЗпП України можливе лише у випадку, коли працівник звільнений і він не оспорює це звільнення, водночас, виплати всіх сум, що належать звільненому працівнику від підприємства установи, організації в день звільнення не може бути, якщо працівник поновлений на роботі рішенням суду. Цей працівник не може вважатись звільненим.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що судом першої  інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
Відповідно до ст. ст. 242 КАС України КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 316 КАС України  встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  308,  315,  316,  322,  325,  328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про стягнення середнього заробітку за час розрахунку у розмірі 258  537, 60 грн. - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

                                                                  Дата складення повного судового рішення 19 листопада 2020 р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.