ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8558/20 Справа № 183/5156/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, Міністерства оборони України, треті особи – Міністерство оборони України, Генеральний штаб Збройних сил України про визнання протиправним рішення, визнання права, зобов`язання вчинити певні дії
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу  Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Прийнято відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від позову до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, Міністерства оборони України, треті особи – Міністерство оборони України, Генеральний штаб Збройних сил України про визнання протиправним рішення, визнання права, зобов`язання вчинити певні дії.
Закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, Міністерства оборони України, треті особи – Міністерство оборони України, Генеральний штаб Збройних сил України про визнання протиправним рішення, визнання права, зобов`язання вчинити певні дії.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про повернення сплаченої суми судового збору – відмовлено (а.с.85-86).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 оскаржує ухвалу в частині відмови в задоволенні заяви позивачів про відмову у стягненні з відповідачів усіх понесених судових витрат (а.с. 95-97).
Оскільки апелянт не оскаржує ухвалу суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині судове рішення не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Постановляючи ухвалу та відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про повернення сплаченої суми судового збору, суд 1 інстанції посилався на п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України “Про судовий збір”, зокрема суд зазначив, що у зв`язку з відмовою позивачів від позову сплачена сума судового збору не підлягає поверненню.

Однак із вказаними висновками суду колегія суддів в повній мірі погодитись не може. 

З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою в якій просив прийняти відмову від позову та вирішити питання щодо стягнення з відповідачів на його користь усіх понесених судових витрат (а.с. 77).

Зі справи також вбачається, що з такою ж заявою зверталась і ОСОБА_2 (а.с. 79).
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
За змістом п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Законом України “Про судовий збір” визначено правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
В силу ч. 3 ст. 7 Закону України “Про судовий збір” у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 142 ЦПК України.
Як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача, зокрема, судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі не підтримували своїх позовних вимог на тій підставі, що такі вимоги були задоволені відповідачем після пред`явлення позову, зокрема прийнято рішення № 525/1550 від 08.05.2020 щодо приватизації квартири. 

Враховуючи викладене позивачі мали право на компенсацію сплаченого судового збору та підтверджених належними доказами витрат на професійну правничу допомогу, проте суд 1 інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково відмовив у задоволенні заяви  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про повернення сплаченої суми судового збору.  При цьому взагалі не вирішивши питання щодо повернення витрат на правову допомогу.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування ухвали суду в частині відмови в задоволенні заяви позивачів у стягненні з відповідачів усіх понесених судових витрат та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду в зазначеній частині.

При новому розгляді заяви суду слід виходити з положень чинного законодавства та враховувати наявні у справі докази. 
Так, у відповідності до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, поряд з іншими належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
       Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Однак, в порушення вище викладеного позивачем не надано доказів, а саме квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою баку, про оплати витрат на правничу допомогу.
Зазначене не позбавляє права позивачів при новому розгляді питання щодо повернення судових витрат долучити до матеріалів справи відповідні докази.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Встановивши, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, апеляційний суд дійшов висновку про скасування ухвали суду в оскарженій частині та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви в частині вимог позивачів про стягнення понесених судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367,368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року — в оскарженій частині скасувати та направити справу для продовження розгляду в частині вимог позивачів про стягнення понесених судових витрат до суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: