Постанова
Іменем України                                        
 
12 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 750/7799/18
провадження № 61-9590св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Губар В. С., Вінгаль В. М., Кузюри Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 22 липня 2003 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк), та Приватним виробничо-комерційним підприємством «Інтрансавтострой» (далі - ПВКП «Інтрансавтострой», підприємство) укладений договір № 012/03-1/071 про відкриття кредитної лінії на суму 229 752,53 євро, зі сплатою 13,00 процентів річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 24 липня 
2006 року.
 
28 березня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ПВКП «Інтрансавтострой» укладений договір № 010/12/189 про відкриття кредитної лінії на суму 2 000 000,00 грн, зі сплатою 17,00 процентів річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 29 грудня 
2005 року.
 
На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами, між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 укладені договори поруки: 
- від 14 липня 2003 року № 012/03-1/071, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати у повному обсязі за зобов`язаннями боржника - ПВКП «Інтрансавтострой», що виникають з умов кредитного договору від 24 липня 2003 року № 012/03-1/07;
- від 28 березня 2005 року № 010/12/189, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати у повному обсязі за зобов`язаннями боржника - ПВКП «Інтрансавтострой», що виникають з умов кредитного договору від 28 березня 2005 року № 010/12/189 та усіх додаткових угод до нього.
 
30 січня 2016 року засновником ПВКП «Інтрансавтострой» - ОСОБА_1 прийняте рішення про реорганізацію підприємства шляхом його перетворення у Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтрансавтострой» (далі - ТОВ «Інтрансавтострой», товариство), з передачею товариству усіх прав і обов'язків, а також майна підприємства.
 
Позичальник ТОВ «Інтрансавтострой» починаючи з липня 2005 року перестав належно виконувати зобов`язання за кредитними договорами, у зв`язку з чим банк неодноразово звертався до суду з позовними вимогами про солідарне стягнення на свою користь з ТОВ «Інтрансавтострой» та поручителя 
ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами. Так, на підставі договорів поруки від 24 липня 2003 року № 012/03-1/071 та від 28 березня 
2005 року № 010/12/189 рішеннями судів:
- від 07 серпня 2006 у справі № 2-27/2006 з ОСОБА_1 на користь банку солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 257 164,81 євро;
- від 07 серпня 2006 у справі №2-21/2006 з ОСОБА_1 на користь банку солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 2 272 675,76 грн;
- від 12 липня 2010 у справі 2-417/10 з ОСОБА_1 на користь банку солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 29 716,66 євро;
- від 14 лютого 2011 у справі № 2/2506/918/11 з ОСОБА_1 на користь банку солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 29 716,66 євро.
 
На виконання зазначених судових рішень, банк надав до виконання виконавчі листи, які об`єднано у зведене виконавче провадження № 53034886, які до теперішнього часу перебувають на виконанні.
 
19 липня 2010 року ОСОБА_1 , як засновник ТОВ «Інтрансавтострой», прийняв рішення про припинення діяльності товариства. У зв'язку з цим, 11 листопада 2010 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Господарського суду Чернігівської області із заявою про порушення справи про банкрутство ТОВ «Інтрансавтострой». 
 
Справа № 5028/21/39б (16/186б/85б) про визнання ТОВ «Інтрансавтострой» банкрутом розглядалася господарськими судами неодноразово. Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 23 грудня 2015 року визнано поточні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Інтрансавтострой» у розмірі 746 914,44 грн, з віднесенням їх до шостої черги задоволення вимог кредиторів, решту вимог ОСОБА_1 у розмірі 383 042,89 грн відхилено. Приведено реєстр вимог кредиторів ТОВ «Інтрансавтострой» відповідно до вимог статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції від 19 січня 2013 року, з включенням до нього вимог:
- Чернігівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області у розмірі 201 007,26 грн, з віднесення до третьої черги - 199 077,54 грн, до шостої черги - 1 929,72 грн; 
- ОСОБА_1 у розмірі 3 225 135,56, з включенням їх до четвертої черги реєстру вимог кредиторів та у розмірі 746 914,44 грн, з віднесенням до шостої черги задоволення вимог кредиторів; 
- ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернігівської обласної дирекції у розмірі 1 248 655,30 грн із задоволенням у четверту чергу та у розмірі 
705 911,77 грн із задоволенням у шосту чергу вимог кредиторів.
 
Включено окремо до реєстру вимог кредиторів вимоги:
- ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернігівської обласної дирекції у розмірі 4 726 230,98 грн, як такі, що забезпечені заставою майна боржника, і погашення яких здійснюється у позачерговому порядку за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення; 
- Товариства з обмеженою відповідальністю «НІД Чернігів» у розмірі 484 216,62 грн, які забезпечені заставою майна боржника, і погашення яких здійснюється у позачерговому порядку за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення.
 
30 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор ОСОБА_1 передав новому кредиторові ОСОБА_2 , який є його сином, усі грошові вимоги (майнові права) ОСОБА_1 до боржника ТОВ «Інтрансавтострой» у розмірі 3 972 050,00 грн. 
 
Посилаючись на те, що укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги є таким, що порушує його права як стягувача, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених таким правочином, а з метою приховання належного боржнику майна від наступного звернення стягнення на нього у рамках виконавчого провадження про стягнення заборгованості на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а також вчинений відповідачами під час дії обтяження, накладеного державним виконавцем на все майно боржника ОСОБА_1 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 30 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2018 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт (далі - ТОВ «ФК «Форінт»), як правонаступника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором № 140/11/210 про відступлення права вимоги, укладеним 09 серпня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт».
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 21 листопада 
2018 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Форінт» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» договору № 140/11/210 про відступлення права вимоги від 09 серпня 2018 року, у товариства виникло формальне право на стягнення заборгованості згідно із судовими рішеннями про солідарне стягнення з ТОВ «Інтрансавтострой» та ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами. Ураховуючи, що у разі вибуття чи заміни кредитора у справі про банкрутство, господарський суд за заявою правонаступника або іншого учасника справи здійснює заміну такої сторони на будь-якій стадії провадження у справі її правонаступником, для виникнення у позивача прав повноцінного кредитора ТОВ «Інтрансавтострой» необхідним є настання додаткового юридичного факту - визнання позивача кредитором товариства, яке здійснюється господарським судом шляхом заміни сторони кредитора боржника, якого визнано банкрутом, тоді як питання заміни банку як кредитора ТОВ «Інтрансавтострой» на ТОВ «ФК «Форінт» у порядку, передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не вирішувалося. У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув прав кредитора та вимоги стягнення заборгованості з ТОВ «Інтрансавтострой» на підставі договору про відступлення права вимоги від 09 серпня 2018 року №140/11/210. Оскільки положення Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають можливості звернення стягнення на майнові права боржника, які за своєю правовою природою є відмінними від речей матеріального світу, суд вважав необгрунтовананими посилання позивача на те, що укладення між відповідачами оспорюваного договору, предметом якого є право вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Інтрансавтострой», має на меті прихованняналежного боржнику ОСОБА_1 майна від наступного звернення стягнення на нього у зведеному виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 4 265 005,72 грн.
 
Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Форінт» задоволено, рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 21 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги задоволено.
 
Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 30 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «Форінт», апеляційний суд вказав на те, що суд першої інстанцій не надав належної оцінки доводам позивача про те, що 
ОСОБА_1 є боржником у межах зведеного виконавчого провадження з примусового виконання судових рішень від 07 серпня 2006 року у справі 
№ 2-27/2006, від 07 серпня 2006 року у справі № 2-21/2006, від 12 липня 
2010 року у справі № 2-417/10, 14 лютого 2011 року у справі № 2/2506/918/11, за якими первісним стягувачем виступав ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 09 серпня 
2018 на підставі договору №140/11/210, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передало ТОВ «ФК «Форінт» право вимоги про стягнення заборгованості з ТОВ «Інтрансавтострой», що виникла за договорами кредиту від 24 липня 2003 року № 012/03-1/071 та від 28 березня 2005 року № 010/12/189, а також солідарного стягнення цієї ж заборгованості з відповідача ОСОБА_1 на підставі договорів поруки від 24 липня 2003 року № 012/03-1/071 та від 28 березня 2005 року
№ 010/12/189. Відповідно до статей 10, 48 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, у тому числі, заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Ураховуючи, що 30 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 усі права вимоги до ТОВ «Інтрансавтострой», зокрема щодо сплати коштів у загальному розмірі 3 972 050,00 грн, на які державним виконавцем накладено арешт та встановлена заборона розпорядження ними, про що було достовірно відомо сторонам договору, апеляційний суд дійшов висновку, що оспорюваний договір був укладений не для реального настання обумовлених ним правових наслідків, а для приховування належних боржнику майнових прав, на які у встановленому законом порядку може бути звернуто стягнення, тобто зазначений правочин вчинено з порушенням частин першої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 15 квітня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «ФК «Форінт», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що визнаючи фіктивним правочин, укладений між ним та ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що у розумінні частини першої статті 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, діючим цивільним законодавством чітко не визначено, що права вимоги майнового характеру належить до майна. Закон України «Про виконавче провадження» також не передбачає процедури накладення арешту на право вимоги та процедури примусової реалізації права вимоги. Апеляційний суд не звернув увагу, що станом на 30 травня 2018 року у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна був відсутній запис про публічне обтяження рухомого майна ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність на вказану дату будь-яких обмежень його права на укладення договору відступлення права на користь ОСОБА_2 . Накладення арешту на його рухоме майно у подальшому, про що вказує позивач у позовній заяві, жодним чином не свідчить про накладення арешту на кошти, що належать йому від ТОВ «Інтрансавтострой»з огляду на те, що власником цих коштів є ТОВ «Інтрансавтострой», а накладення арешту на них потребує дотримання процедури, передбаченої статтею 53 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема винесення постанови державного виконавця про їх арешт, яка у зведеному виконавчому провадженні відсутня. 
 
Зазначив що апеляційний суд не перевірив, які саме права ТОВ «ФК «Форінт» порушено укладенням договору відступлення права вимог від 30 травня 
2018 року, зважаючи на те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Форінт», зі справи про визнання ТОВ «Інтрансавтострой»банкрутом було достеменно відомо про наявність кредиторських вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Інтрансавтострой», однак ні ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ні державний виконавець, не вживали заходів звернення стягнення на зазначені вимоги. 
 
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від ТОВ «ФК «Форінт», у якому позивач просив залишити касаційну скаргу 
ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що постанова суду апеляційної інстанцій є обгрунтованою, ухваленою на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
 
Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції у травні 2019 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 22 липня 2003 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ПВКП «Інтрансавтострой», укладений договір № 012/03-1/071 про відкриття кредитної лінії на суму 229 752,53 євро, зі сплатою 13,00 процентів річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 24 липня 2006 року.
 
28 березня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ПВКП «Інтрансавтострой» укладений договір № 010/12/189 про відкриття кредитної лінії на суму 2 000 000,00 грн, зі сплатою 17,00 процентів річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 29 грудня 2005 року № 010/12/189.
 
На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеними вище кредитними договорами:
- 24 липня 2003 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 012/03-1/071, за умовами якого поручитель зобов`язався у повному обсязі відповідати перед кредитором за зобов`язаннями боржника - ПВКП «Інтрансавтострой», які виникають з умов кредитного договору від 24 липня 2003 року № 012/03-1/07;
- 28 березня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 010/12/189, за умовами якого поручитель зобов`язався у повному обсязі відповідати перед кредитором за зобов`язаннями боржника - ПВКП «Інтрансавтострой», які виникають з умов кредитного договору від 28 березня 2005 року № 010/12/189 та усіх додаткових угод до нього.
 
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 серпня 2006 року стягнуто солідарно з ТОВ «Інтрансавтострой» та ОСОБА_1 на користь Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 272 675,76 грн. На підставі зазначеного судового рішення, 27 серпня 2006 року Чернігівським районним судом Чернігівської області виданий виконавчий лист № 2-21/2006.
 
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 серпня 2006 року стягнуто солідарно з ТОВ «Інтрансавтострой» та ОСОБА_1 на користь Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» заборгованість за кредитом у розмірі 229 751,96 євро. На підставі зазначеного судового рішення, 
20 жовтня 2006 року Чернігівським районним судом Чернігівської області виданий виконавчий лист № 2-27/2006.
 
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 липня 
2010 року стягнуто солідарно з ТОВ «Інтрансавтострой» та відповідача 
ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2013 року № 012/03-1/071 за період з 
24 жовтня 2008 року по 21 квітня 2010 року у розмірі 29 716,66 євро. На підставі зазначеного судового рішення, 01 листопада 2010 року Чернігівським районним судом Чернігівської області виданий виконавчий лист № 2-417/10.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 лютого 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом у розмірі 12 520,13 євро. На підставі зазначеного судового рішення, 18 травня 2011 року Чернігівським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист № 2/2506/918/11.
 
На виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби місті Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області перебуває зведене виконавче провадження № 53034886 з примусового виконання виконавчих листів: № 2-21/2006, виданого 27 серпня 2006 року; № 2-27/2006, виданого 20 жовтня 2006 року; № 2-417/10, виданого 01 листопада 2010 року; 
№ 2/2506/918/11, виданого 14 лютого 2011 року.
 
Постановою Господарського суду Чернігівської області від 15 травня 2014 року у справі №5028/21/39б (16/186б/85б) ТОВ «Інтрансавтострой» визнано банкрутом, з наслідками, передбаченими статтею 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у редакції від 19 січня 2013 року) та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців.
 
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 23 грудня 2015 року у справі № 5028/21/39б (16/186б/85б) приведено реєстр вимог кредиторів ТОВ «Інтрансавтострой» у відповідність до вимог статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у редакції від 19 січня 2013 року, з включенням до нього вимог:
- Чернігівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області у розмірі 201 007,26 грн, з віднесенням до третьої черги - 199 077,54 грн, до шостої черги - 1 929,72 грн; 
- ОСОБА_1 у розмірі 3 225 135,56, з включенням їх до четвертої черги реєстру вимог кредиторів та у розмірі 746 914,44 грн, з віднесенням до шостої черги задоволення; 
- ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернігівської обласної дирекції у розмірі 1 248 655,30 грн із задоволенням у четверту чергу та у розмірі 
705 911,77 грн із задоволенням у шосту чергу.
 
Включено окремо до реєстру вимог кредиторів вимоги:
- ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернігівської обласної дирекції у розмірі 4 726 230,98 грн, як такі, що забезпечені заставою майна боржника, і погашення яких здійснюється у позачерговому порядку за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення; 
- Товариства з обмеженою відповідальністю «НІД Чернігів» у розмірі 484 216,62 грн, які забезпечені заставою майна боржника, погашення яких здійснюється у позачерговому порядку за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення.
 
30 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор ( ОСОБА_1 ) передав новому кредитору ( ОСОБА_2 ) право вимоги до ТОВ «Інтрансавтострой» у розмірі 3 972 050,00 грн, у тому числі, 3 225 135,56 грн, з включенням їх до четвертої черги реєстру вимог кредиторів, та 746 914,44 грн, з віднесенням до шостої черги задоволення), що включають:
1.1 право вимоги поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, на суму 200 000,00 грн (наявність у первісного кредитора цього права вимоги до боржника визнано ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 29 листопада 2011 року у справі № 16/186б/85б та включено до четвертої черги реєстру вимог кредиторів;
1.2. право вимоги за звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт на суму 244 050,00 грн (наявність у первісного кредитора цього права вимоги до боржника визнано ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 29 листопада 2011 року у справі № 16/186б/85б та включено до четвертої черги реєстру вимог кредиторів);
1.3 право вимоги за договорами позики на суму 2 781 085,56 грн (наявність у Первісного кредитора цього права вимоги до боржника визнано постановою Київського апеляційного господарського суду від 08 лютого 
2012 року у справі № 16/186б/85б та включено до четвертої черги реєстру вимог кредиторів);
1.4. право вимоги за договорами про надання зворотної безпроцентної фінансової допомоги на виплату заробітної плати на суму 83 451,32 грн (наявність у первісного кредитора цього права вимоги до боржника визнано ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 23 грудня 2015 року у справі № 5028/21/39б (16/186б/85б) та включено до шостої черги реєстру вимог кредиторів);
1.5. право вимоги за звітами про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт на суму 663 463,12 грн (наявність у первісного кредитора цього права вимоги до боржника визнано ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 23 грудня 2015 року у справі № 5028/21/39б (16/186б/85б) та включено до шостої черги реєстру вимог кредиторів).
 
Відповідно до пункту 4 цього договору, з моменту його укладення новий кредитор стає кредитором за усіма зобов`язаннями, з яких виникли вказані у пункті 1 цього договору права вимоги, та одержав право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання цих зобов`язань.
 
09 серпня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та ТОВ «ФК «Форінт» (набувач) укладений договір № 140/11/211 відступлення прав вимоги, за умовами якого кредитор передав набувачу права вимоги стягнення заборгованості з ТОВ «Інтрансавтострой», що виникла за договорами кредиту від 24 липня 2003 року № 012/03-1/071 та від 28 березня 2005 року 
№ 010/12/189, а також солідарного стягнення цієї ж заборгованості з відповідача ОСОБА_1 на підставі договорів поруки від 24 липня 2003 року 
№ 012/03-1/071 та від 28 березня 2005 року № 010/12/189.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
 
Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Предметом цесії (правочину з відступлення права вимоги) може бути як грошова, так і не грошова (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
 
Згідно зі статтею 204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
ТОВ ФК «Форінт», як правонаступник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на обгрунтування позовних вимоги посилалося на те, оспорюваний правочин укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, а лише з метою уникнення ОСОБА_1 звернення стягнення на належне йому майно на виконання судових рішень про солідарне стягнення з нього, як поручителя, та боржника заборгованості за кредитними договорами від 22 липня 2003 року № 012/03-1/071 та від 28 березня 2005 року 
№ 010/12/189, а також вказувало на те, що зазначений правочин вчинено незважаючи на вжиті державним виконавцем заходи обтяження майна боржника ОСОБА_1 .
 
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). 
 
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
 
Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 (провадження № 61-26562св18), від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
 
Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши у цьому контексті, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
Зважаючи на викладене, установивши, що на момент передачі ОСОБА_1 на підставі договору від 30 травня 2018 року прав вимоги до ТОВ «Інтрансавтострой» у розмірів 3 972 050,00 грн на користь близького родича - сина ОСОБА_2 , він був обізнаний про наявність у Центральному відділі державної виконавчої служби місті Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області зведеного виконавчого провадження № 53034886 з примусового виконання виконавчих листів: № 2-21/2006, виданого 27 серпня 2006 року; № 2-27/2006, виданого 20 жовтня 2006 року; № 2-417/10, виданого 01 листопада 2010 року; № 2/2506/918/11, виданого 14 лютого 2011 року, про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за кредитними договорами від 22 липня 2003 року № 012/03-1/071 та 
від 28 березня 2005 року № 010/12/189 у загальному розмірі 4 265 005,72 грн, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання зазначених судових рішень про стягнення з нього заборгованості на користь позивача.
 
Такі дії  ОСОБА_1  не можна визнати добросовісними у розумінні
пункту 6 частини першої та частини третьої статті 3 ЦК України.
 
Перевіряючи обгрунтованість висновків суду апеляційної інстанції у межах доводів касаційної скарги заявника, Верховний Суд ураховує, що: 
ОСОБА_1 відчужив майно за наявності на виконанні в органах державної виконавчої служби судових рішень про стягнення з нього заборгованості за кредитними договорами; майно відчужене на користь близького родича; у боржника відсутнє інше майно за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
 
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не може бути неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям не відповідає.
 
Посилання заявника на той факт, що предметом за договором відступлення права вимоги від 30 травня 2018 року є лише права вимоги до «Інтрансавтострой» щодо сплати коштів у загальному розмірі 3 972 050,00 грн, відповідно до встановленої черговості задоволення вимог боржника, що у чинному законодавствіне є тотожними поняттю «майна», на яке не може бути звернуто стягнення у примусовому порядку, не спростовують правильність висновків апеляційного суду, оскільки згідно зі статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» до майнових прав, які можуть оцінюватися, віднесено у тому числі і права вимоги, тоді як за змістом статті 190 ЦК України до майна як особливого об`єкту законодавцем прирівняно також майнові права та обов`язки. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
 
Узагальнюючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законним та обгрунтованим.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 . 
 
Щодо поновлення виконання рішення суду
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки ухвалою судді Верховного Суду від 20 травня 2019 року виконання постанови Чернігівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, його необхідно поновити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Чернігівського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                    Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак